AKTUALITY BRANICKÉHO SBORU ČESKOBRATRSKÉ CÍRKVE EVANGELICKÉ

XIII. ročník,  číslo 10                                                          říjen 2007

STARŠOVSTVO

Zápis ze schůze staršovstva 8.10.2007

1)  Místokurátorka  Rut Nývltová  seznámila přítomné s programem schůze. 
2)  Schválena pokladní zpráva za září.  Zd. Kučerová  připomněla  celocírkevní sbírky, které máme před sebou, i  sbírku adventní pro seniorát a sbírku na dárek pro účastníky vánoční hry. 
Zopakovala, že je možno  průběžně přispívat na potřeby křesťanské služby v našem sboru na sborový účet,  variabilní symbol  111.
3)  R. Černá  krátce informovala o instalaci faráře Michala Šourka na Jižním Městě. 
4)  Většinou hlasů byl odsouhlasen dar Kč 5000 hvozdnickému sboru.
5)  Delší čas byl věnován rozpravě o smlouvě našeho sboru s ústředím Diakonie, která nahrazuje stávající smlouvu se Střediskem Diakonie pro zrakově postižené. Sestra Marta Drápalová vyjasní s ústředím Diakonie sporné body (statut střediska, platnost smlouvy). K podpisu by došlo až po doplnění připomínek. 
6)  Ohlédnutí za letními tábory bude po rodinných bohoslužbách v neděli 4. 11.
7) Velký úklid kostela bude 10.11.
8)  Vánoční hra: nácvik začne 18.11, hra bude provedena v neděli 23.12.
9)  Bratři a sestry z Dittersdorfu by velice rádi uskutečnili plánovaný zájezd do Prahy ještě v tomto roce. Zatím uvažujeme o jediném volném termínu: 24.–25.11. 
10) Opět se plánuje koncert ve Stebně – pravděpodobně 8.12.
R.Č.

EVANGELIUM  PŘÍMO  OD  KRISTA

Ozývaly se protesty, proč J.A.Dus zastupuje bratra faráře vždy v termínu sborové dovolené. Aby o jeho kázání nebyl nikdo ošizen, uvádíme je v plném znění:

Kázání  Jana A. Duse z 19. srpna 2007
Čtení: Skutky 9,1-20
Text: Galatským 1,11-12

„Ujišťuji vás, bratří, že evangelium, které jste ode mne slyšeli, není z člověka. Vždyť já jsem je nepřevzal od žádného člověka ani se mu nenaučil od lidí, nýbrž zjevil mi je sám Ježíš Kristus.“
evangelium přímo od Krista 
Jak silná slova, jak veliké sebevědomí! Takhle mluvívají zakladatelé sekt: pryč s tradicí! Máme přímé spojení do nebe! ať už k Bohu, k Ježíši nebo třeba k vesmírným lidem! Zahoďte všechno, čemu jste dříve věřili, a dejte se k nám! 
Ale dá se tomu věřit? Není Pavel jen jedním z mnoha hlasatelů spásy? Není jeho zvěst jen jedním z mnoha zázračných receptů na štěstí, na zdravý životní styl? Kolik je takových šarlatánů, astrologů, hadačů z karet, vykladačů osudu, anebo jak se dnes říká konzultantů, poradců a tak dále, kteří důvěřivým lidem bezostyšně prodávají laciné poučky a fráze? 

Galatští a judaisté 
Avšak v Pavlově případě je tomu docela jinak. Je to dáno jednak tím, kdo tu mluví, jednak tím, co říká, a také ovšem, komu a proč to říká. A u toho posledního začneme: Pavel píše Galatským - křesťanům, kteří od něj již přijali evangelium, ale po jeho odchodu začali podléhat lidem, kteří jim vnucovali obřízku a další židovské zvyky. Jakoby židovství bylo jakousi nezbytnou přestupní stanicí ke křesťanství! Ale něco takového nemůže Pavel připustit, a tak volí velice ostrá slova. Vždyť se tu jedná o lidské duše, o spásu lidí, kteří mu věnovali důvěru, a nyní se cítí zmateni. Nikoli, říká Pavel, od židovského zákona jsme Kristem osvobozeni - a kdo vám říká něco jiného, budiž proklet! Jsou to ostrá slova, ale oprávněná, vyprovokovaná nebezpečným útokem proti podstatě Pavlově zvěsti. Pavel musí svou autoritu hájit proti judaistům, kteří se odvolávají na jiné křesťany, zejména na Petra a Jakuba v Jeruzalémě. Nikoli, říká Pavel, to nejsou moji učitelé, já mám své evangelium přímo od Krista. 

Pavel - žid, vzdělanec, asketa 
Když toto víme - když známe kontext Pavlovy epištoly, - pak porozumíme, že to není pýcha, která z Pavla mluví. A tím se už dostáváme k tomu dalšímu - kdo mluví, kdo ta neuvěřitelně silná slova pronáší. Ne, to není pýcha samozvance, který zradil své soukmenovce. Vždyť v jiných epištolách se Pavel s velikým důrazem zastává židovského národa; říká, že Boží zaslíbení pro něj beze zbytku platí, a přirovnává křesťany z pohanů k větvím, jež jsou na strom Božího lidu z Boží milosti naroubovány. 
Ale není to ani nevzdělanec, který se vynáší nad své učitele, zahazuje dosavadní tradici, hlupák, který plive na všechno, čemu nerozumí. Opět na jiných místech se Pavel hrdě hlásí ke svým učitelům, zejména k rabínu Gamalielovi z farizejského směru. 
A konečně, není to ani podvodník, který bombastickými slovy láká prostoduché lidi, aby z nich hned ve druhé, ve třetí větě vymámil peníze pro svůj úžasný a fantastický projekt. Vždyť víme, že tomu bylo právě naopak, že Pavel svým rozhodnutím pro Ježíše žádný majetek nezískal, spíše naopak. Stejně jako Ježíš, zvolil si dráhu potulného kazatele, snášel chudobu a různé nesnáze, vlastníma rukama si vydělával na živobytí, a to ještě vůbec nemluvíme o pronásledování a nebezpečích, kterým byl vystaven. 

Pavel káže Krista 
A konečně - když jsme se zastavili u toho, komu, proč a kdo taková silná slova pronáší - pojďme již k tomu nejdůležitějšímu, k vlastnímu obsahu, k tomu, co Pavel vlastně s takovým důrazem říká. Co to je, co Pavel káže? Pavel káže, že Kristus je Syn Boží  jak jsme četli v prvním čtení, toto bylo to první, co kázal v Damašku po svém obrácení. Káže, že Kristus vstal z mrtvých. Káže, že Kristus smířil hříšné lidi s Bohem. V kostce řečeno, Pavel káže Krista. 

proměna pod jménem Kristovým 
A právě Kristus, ten ukřižovaný a vzkříšený, je zárukou toho, že Pavlovo kázání nesklouzne do sektářství. Kristus proměnil Pavlovu osobnost. Když se Ananiáš v Damašku diví, proč má jít právě za Saulem, za tím známým nepřítelem věřících, Kristus mu prozrazuje, že právě Pavel ponese Kristovo jméno před pohany, i králi a syny izraelskými. 
Na tom obratu je zvláštní dvojí: předně ono nosit, jež bychom mohli výstižněji přeložit i jako vláčet, nést (těžké břímě). Stejné sloveso Lukáš používá i v Ježíšově výroku o tom, co znamená nést jeho kříž (L 14,27). Nést Kristovo jméno je tedy nejen privilegium, ale také těžká dřina. Je to jako nosit vodu žíznivým - práce nevděčná, namáhavá, nekonečná. 
A za druhé, jméno to je veličina, která ve starověkém světě znamenala víc než dnes, byla spojena s více významy. Jedním z těch významů bylo označení původu, tak například Pavlovi přezdívali ten z Tarsu, a podle toho se na něj Ananiáš mohl snadno doptat, když ho hledal v takzvané Přímé ulici. Ale také, a především, byl Pavel tím, kdo se učil u rabína Gamaliele, jak to sám v epištolách připomíná. Jméno tohoto známého učitele bylo odkazem na autoritu a tradici, ke které se dotyčný hlásil; jméno nebo přízvisko vyjadřovalo  daleko více než dnes  identitu člověka. Nuže, Pavlova identita se zásadně proměnila. Saul se proměnil na Pavla, a jediným jménem, ke kterému se od nynějška bude hlásit, je jméno Ježíše Krista. 

otevřené pozvání 
Ale ještě něčím dalším se Pavlovo kázání odlišuje od každého sektářství: je to otevřené pozvání a kdo ho poslechne, může překročit dosavadní hranice - národní, rasové nebo majetkové. Sektáři naopak vždycky operují s čímsi tajemným, co se otevírá jenom vyvoleným, rozuměj jen těm, kdo ochotně zaplatí vstupní příspěvek. Vytvářejí kluby vyvolených, do nichž mají přístup jen někteří. Ale Pavlovo zvěstování nic záhadného neobsahuje. Pavel hovoří o Bohu a jeho zákonu, o hříšném člověku a milostivém Bohu. Jenže na rozdíl od sektářů - a k nelibosti vlastních židovských souvěrců - Pavel tuto zvěst radikálně posunuje a proměňuje. Teď již nepanuje Zákon, jenž byl darován jen jednomu vyvolenému lidu, ale panuje Kristus, který sám sebe vydal pro každého a za každého - pro žida stejně jako pro pohana. 

první pointa - z nepřítele apoštol 
My si z příběhu o Pavlově obrácení před Damaškem většinou všímáme jen jedné pointy - toho paradoxu, že ze zaníceného nepřítele Krista se stal jeho horlivý apoštol. A jistě i toto je správné si uvědomit, kdykoli ztrácíme o nějakém člověku naději: nevíme přece, co má pro něj Bůh připraveno! Jestliže se mohl obrátit takový nepřítel jako Pavel, jakým právem můžeme kohokoli odsuzovat a upírat mu naději na spásu? Co když i ti nejhorší jsou předurčeni k tomu, aby se stali Božími nástroji? Boží plány jsou pro nás neprohlédnutelné, a Pavel sám vyznal, že milostivý Bůh s ním počítal již tehdy, když byl jeho nepřítelem, ba dokonce již před jeho narozením: ten, který mě vyvolil už v těle mé matky a povolal mě svou milostí, rozhodl se 16 zjeviti mně svého Syna, abych nesl evangelium všem národům (Ga 1,15-16). 

druhá pointa - evangelium i pro pohany 
Avšak je tu i druhá pointa příběhu, a také zde se podivuhodně shodují všechny referáty o oné události před Damaškem, které z bible známe: jak krátká zmínka samotného Pavla v dopisu Galatským, tak i obšírný popis z pera evangelisty Lukáše, který sepsal i knihu Skutků a dokonce se o oné události zmiňuje v knize Skutků hned třikrát. A to je již samo o sobě závažné, když se v bibli něco tak často opakuje, má to svůj důvod. A podíváme-li se podrobněji, co je společným jmenovatelem všech těch čtyř referátů, je to právě toto: že Kristus si Pavla svým razantním zákrokem vyvolil k tomu, aby nesl jeho evangelium všem národům - nejen židům, ale i pohanům. 

vzájemné rozdíly v Lukášových referátech 
V ostatních bodech vyprávění se všechny tři Lukášovy verze mírně rozcházejí. Jsou to někdy jen maličkosti. V 9. kapitole se říká, že Pavlovi průvodci slyšeli hlas, ale nikoho neviděli, ale v 22. kapitole naopak, že viděli jasné světlo, ale nic neslyšeli. Ještě pozoruhodnější rozdíl se týká postavy Ananiáše: v 9. kapitole je to patrně křesťan (čteme učedlník a kraličtí v jedné verzi dokonce čtou apoštolský učedlník), ale v 22. kapitole - totiž tam, kde Pavel sám o svém zážitku vypráví před davem rozhněvaných židů na schodišti jeruzalémského chrámu - to najednou vypadá tak, že Ananiáš byl žid; v každém případě Pavel zdůrazňuje, že to byl muž zbožný podle Božího zákona, který měl dobrou pověst u všech místních židů. Zdá se tedy, jakoby Pavel (lépe řečeno Lukáš jako autor knihy Skutků) upravoval svůj příběh podle toho, kdo ho zrovna poslouchá. A skutečně, později ve 26. kapitole, když Pavel mluví před králem Agrippou a místodržitelem Festem, zase narazíme na další změnu - tentokrát postava Ananiášova z příběhu úplně zmizela! Teď už tu není oslepený Saul, který tápe do Damašku, aby tam teprve našel poučení, ale Ježíš sám mu hned před Damaškem říká všechno podstatné, bez Ananiáše, bez dalšího prostředníka. 

fakticky a opravdu 
Někoho to může zarazit, může to vést až k nedůvěře. Jakže to tedy fakticky bylo? Upřímně řečeno, tohle říci nedovedeme. Jisté je tolik, že Pavel zažil cosi úchvatného a silného, co proměnilo jeho osobnost a jeho další cestu. Kdyby u toho byli moderní vědci se svými přístroji, třeba by nám naměřili a vyfotografovali nějaký zvláštní kulový blesk nebo jiný meteorologický úkaz, a psychologové by nám možná něco pověděli o halucinaci způsobené celkovým vyčerpáním v důsledku tělesného i psychického vypětí. Fakta prostě neznáme. Jen krátkou zmínku samotného Pavla z dopisu Galatským, jenže ten byl napsán asi dvacet let po oné události před Damaškem, a potom tři verze z knihy Skutků, která však byla napsána ještě později než list Galatským, tedy asi půl století po Pavlově obrácení; a přitom se ještě ty tři verze navzájem liší. Kdybychom se tedy zeptali třeba historika, co se u Damašku fakticky stalo, mohl by jenom pokrčit rameny. 
A přece, zeptáme-li se jinak nežli jazykem exaktní vědy, ne co se fakticky stalo, ale o co tam opravdu šlo, odpověď se vysloví sama: opravdu tam šlo - o pravdu. A ta není vždycky postižitelná a vyslovitelná jazykem exaktní vědy. Stalo se něco, o čem ani očití svědkové - Pavlovi průvodci - nedovedli podat přesné svědectví, a přece to bylo něco hluboce pravdivého. Pavel tu potkal samotnou Pravdu s velkým P, poznal Pravdu o svém životě a svém úkolu, poznal, že ten, koho pronásledoval, je vpravdě jeho Pánem, základním a jediným smyslem jeho života. 

dva vrcholy a dvě fronty 
Ta pravda, to důležité na události před Damaškem mělo dvě pointy, dva vrcholy, které měly napříště určovat Pavlův život. Tím prvním vrcholem byla totální proměna: z bývalého Kristova nepřítele se stal jeho horlivý stoupenec, a tím druhým vrcholem bylo radikální odstranění hranic: evangelium má volný průchod nejen k Židům, nejen k lidem, kteří mají k židovství blízko, jako Samařané či etiopský dvořan z předchozích kapitol knihy Skutků, ale i k pohanům, ke všem národům. 
V zázračné chvíli před Damaškem Pavel jakoby vystoupil - nebo byl vynesen - na oba vrcholy současně. Boží milost ho povznesla z hlubin nepřátelství do výšin Boží blízkosti, a současně se mu rozšířil obzor tak, že viděl - lépe řečeno že při svém fyzickém oslepení mohl duchovním zrakem vidět - jak se nová víra může šířit daleko, daleko za obzor a jak dosavadní hranice mezi lidmi v ní ztrácejí význam. 
Avšak současně si Pavel udělal mnoho nových nepřátel. Je celkem přirozené, že ho začali nenávidět ti židé, kteří ho považovali za odpadlíka a zrádce. Ale i mezi křesťany se utvořila další fronta - na jedné straně křesťané jako Ananiáš, kteří uvěřili Pavlově proměně a přijali ho za bratra, a na druhé straně ti, kdo nesouhlasili s jeho misií mezi pohany, ti, kdo považovali rámec židovské víry za nezbytnou podmínku přijetí do křesťanského klubu. I tito protivníci - třebaže neusilovali Pavlovi přímo o život - mu připravili nejednu těžkou chvíli, jak o tom svědčí i vášnivý, polemický tón dopisu Galatským. Na těchto dvou frontách se odehrával další Pavlův zápas - zvěstování, pronásledování, úklady, útěky, výslechy a svědectví - jak o tom čteme v jeho epištolách a později i v Lukášově knize Skutků. 

Kéž bychom dokázali, tak jako Pavel, nebát se nepřátel, kteří se objevují na všech frontách proti Kristu. Kéž bychom dokázali věřit, že i nejhorší nepřátelé mohou být z Boží milosti, tak jako Pavel, proměněni v naše přátele. Kéž bychom dokázali přede všemi lidmi, i před nepřáteli, nést Kristovo jméno, a tak jim přinášet živou vodu Božího slova. Kéž bychom dokázali udržet naše církve a sbory otevřené tak, aby se v nich vždycky zjevovala Boží milost a velkorysost. K tomu nám pomáhej Bůh.  Amen.

LETNÍ  PUTOVNÍ  TÁBOR – LODĚ  A  KOLA

Cyklo Bóbr – YMCA Braník

     Naše akce začala jako obvykle se společností České dráhy, s kterou jsme se vydali do Harrachova,  kam vede nádherná zubačková trať. Odtud naše pouť pokračovala dále na polské hranice a kus za ně. Cesta byla příjemná, pouze několik drobných okamžiků pršelo, což jsme přešli s odůvodněním, že nejsme z cukru, a odhodlaně jsme pokračovali dále. S autobusem společnosti PKS Jelenia Gora jsme se po jednom přesednutí a roztlačování autobusu dostali konečně do našeho výchozího místa.  
     Vodní stav  se zdál velmi přijatelný. Postavili jsme jeden velký namiot (polsky stan). A již tu k nám alespoň na krátkou dobu přibyli někteří vedoucí z prvního turnusu s loďmi a všemožným vodáckým i luxusním vybavením. Probudivše se do prvního vodáckého dne, se šťastným výrazem na tváři jsme vyrazili na první naši pouť. Uspořádali jsme velké bitvy zelenými rostlinkami, jejichž jméno mi Jitka několikrát říkala a já jako pilný žák jsem ho pečlivě zapomněl. Nakoupivše jsme odjeli a po několika hodinách přistáli nedaleko jezu, kde naše tábořiště bylo.
 Další den se nám  stala nevídaná věc, a sice to, že jsme vyrazili již okolo deváté a snad i před ní. S přituhujícím sluníčkem jsme pádlovali dále, pečlivě namazáni a dodržujíce pitný režim. Velké horko lákalo k  vodním bitvám případně končícím a dodržujíce pitný režim. Velké horko lákalo k vodním bitvám případně končícím cvaknutím lodí, což nás ostatně provázelo po celý tábor. Poprvé jsme potkali vodáky. Byli na břehu a od té doby jsme je nespatřili.  
Řeka byla velmi podobná jako předchozí den, ale na noc jsme se zastavili na náplavce. Nemusíce se shánět po dřevu, neb ho bylo všude okolo dostatek, jsme měli příležitost poprvé vyzkoušet molitanový tenis. Po večeři jsme pokračovali ve čtení knížky o jedné pákistánské ženě z vyšších kruhů, jak uvěřila v Krista a čemu čelila.    Nastávající den byl nejpoutavější. Projížděli jsme pískovnami, které jsme díky tomu, že byl víkend, nemuseli přenášet, a nádherně jsme si zaskákali z písku do vody, váleli sudy po písku končíce ve vodě atd. Při tom vedru to byl namáhavý výkon a možná byl příčinou jediného onemocnění, které nás potkalo.
     Následující dny nebyly vodácky zrovna nejlepší, více přehrad a náhonů elektráren a tudíž dlouhé a úmorné přetahování lodí. Další noc na náplavce a poslední den vody, kde jsme sjeli poslední úsek řeky Kwisa, sjeté Ymcou Braník před dvěma lety. Pomohli jsme otevřít nový kanál, sloužící hlavně pro kanoe a kajaky, a za drobného deštíčku dorazili do Zaganě, kde byl cíl naší vodní části.
     Následujicího dne, poté, co jsme důkladně prošmejdili zavřené muzeum zajateckého tábora a zagaňské supermarkety, přijela Avie s našimi koly a započala cyklistická část. První den jsme jeli borovicovými háji jižního Polska s výraznou vůní vypařující se borovicové smoly. S žlutými vestičkami a jednou oranžovou jsme byli výborně rozeznatelní na silnici. Dozvěděli jsme se o novém plánu polského ministerstva školství, a to Droga do szkoly. Cestou jsme řešili některá teologická témata. Jeli jsme podél řeky Kwisy a zatábořili jsme kousek od našeho předloňského výchozího bodu. Rozlámaní jsme ráno dojeli na hranice, kde nás uvítal Frýdlantský výběžek a krpál nahoru. S trochou zmatku a ztracením a nalezením jednoho člena jsme se sešli v Liberci a díky nám nepříznivé otevírací době supermarketů jsme museli jet do Hypernovy a mezitím již byl pozdní večer a zdánlivě se schylovalo k bouřce. Pozdě v noci jsme zatábořili a ráno vyrazili podél dálnice Liberec-Praha. Den nám nebyl nakloněn technicky, první píchlá duše a také prasklý rychloupínák na Honzově kole. Tropiko se nám na poslední noc nechtělo vůbec stavět, zvláště když bylo tak hezké počasí. Zahráli jsme si na divoké kance a šli spát. Ve tři hodiny ráno jsme se probudili s nepříjemným zjištěním, že prší, a museli jsme postaviti tropiko a překlepati do šesti do rána, kdy jsme vstávali. A pak již pouze velmi únavná cesta do Prahy v protivětru, mrholení, zimě a na konci s menším nedorozuměním. Ale šťastně jsme všichni dorazili do Prahy, kde jsme akorát stihli křest Katky Honesové. Ujeli jsme okolo 300 km na kole, ze Zaganě do Prahy za necelé čtyři dny.
     Osobně se mi akce velmi líbila, počasí bylo někdy až moc parné, ale celkově velmi dobré, řeka byla fajn a vedoucí tím víc. Tímto bych jim chtěl poděkovat jménem svým i ostatních účastníků.     
     Pokud byste se chtěli podívat na fotky z akce, tak je najdete na stránce
http://branik.ymca.cz  v sekci Stalo se.
Jakub Drápal

A pokud byste se chtěli dovědět něco víc o této, ale i všech ostatních branických letních akcích, zúčastněte se  v neděli 4. listopadu po bohoslužbách  OHLÉDNUTÍ ZA LETNÍMI TÁBORY.

MISIE JAKO ČEKÁNÍ NA PLAMEN DUCHA SVATÉHO

Ještě jednou se vracíme k letošní  sborové dovolené, a to k večernímu programu, v němž se zamýšlel farář Jaroslav Pechar  nad misií.

1 Královská 18,21 – 39: Tu přistoupil Elijáš ke všemu lidu a řekl: "Jak dlouho budete poskakovat na obě strany? Je-li Hospodin Bohem, následujte ho; jestliže Baal, jděte za ním!" 
....
Tu řekl Elijáš všemu lidu: "Přistupte ke mně!" Všechen lid k němu přistoupil a on opravil pobořený Hospodinův oltář. Vzal dvanáct kamenů podle počtu kmenů synů Jákoba, k němuž se stalo slovo Hospodinovo, že se bude jmenovat Izrael. Z kamenů vybudoval oltář ve jménu Hospodinově a kolem oltáře vymezil příkopem prostor pro vysetí dvou měr zrní. Pak narovnal dříví, rozsekal býka na kusy a položil na dříví. Nato řekl: "Naplňte čtyři džbány vodou a vylijte ji na zápalnou oběť a na dříví!" Potom řekl: "Udělejte to ještě jednou." Oni to udělali. Znovu řekl: "Udělejte to potřetí!" Udělali to tedy potřetí. Voda tekla okolo oltáře a naplnila i příkop. Nastal čas, kdy se přináší obětní dar. Prorok Elijáš přistoupil a řekl: "Hospodine, Bože Abrahamův, Izákův a Izraelův, ať se dnes pozná, že ty jsi Bůh v Izraeli a já tvůj služebník a že jsem učinil všechny tyto věci podle tvého slova. Odpověz mi, Hospodine! Odpověz mi, ať pozná tento lid, že ty, Hospodine, jsi Bůh. Ty sám obrať jejich srdce zpět k sobě." I spadl Hospodinův oheň a pozřel zápalnou oběť i dříví, kameny i prsť, a vodu z příkopu vypil. Když to všechen lid spatřil, padli na tvář a volali: "Jen Hospodin je Bůh! Jen Hospodin je Bůh!"

Lukáš 8,4: Lidé se k němu scházeli ve velkých zástupech a přicházeli z mnoha měst. Mluvil k nim v podobenství 

Drzost farářská nezná mezí a tak i já budu nejprve mluvit v podobenství: Kdo se snaží obracet druhé, je podoben prorokům Baalovým, kteří křepčíce okolo obětí svých nebyli vyslyšeni, neboť nebylo, kdo by je vyslyšel. Kdo učiní, co učinit mohl a s důvěrou čeká na Boží zásah, ten jest podoben proroku Elijášovi, jemuž Bůh odpověděl ohněm z nebe.
Adolf Novotný (autor slavného biblického slovníku) kdysi použil takový příměr k misii – je to skládání dříví pro plamen Ducha svatého. Není-li plamen Ducha svatého, nic hořet nebude, nebude-li naskládáno dříví, nebude mít Duch svatý co zapalovat. A protože mne tento příměr zaujal, učinil jsem ho základem pro vše následující. 
Na jednom okraji našeho přemýšlení by mohl být názor, že všechno je stejně Boží práce a my s tím tak jak tak stejně nic nenaděláme, leda tak bude dobrému Pánu Bohu překážet. Nu – s Komenským odpovídám – když už nám dobrý Pán Bůh zdravý rozum dáti ráčil, dej, abychom ho také k jeho větší slávě užívali. Kdybychom Pánu Bohu k ničemu nebyli, tak by nás nestvořil.
Na druhém okraji našeho přemýšlení je myšlenka, že víra, ergo křesťanská víra, je jeden z mnoha možných filosofických postojů ke světu. Dozajista dobrý postoj, dle jejích obhájců dokonce nejlepší možný postoj ke světu. Nechť. Nezaujatý pozorovatel s dostatkem skepse poznamená, že se dozajista najdou lidé, kterým by vyhovovalo něco jiného. S tímto názorem se polemizuje hůře, než s tím předchozím. Ten první je totiž námitka tak říkajíc „zevnitř“, z křesťanské půdy a proto je možno s ní polemizovat křesťanskými argumenty. Tato druhá je námitka obecně filosofická. Je to otázka po poslední pravdě, po řecku o hypo-stázi, po latinsku po sub-stanci a konečně po česku po pod-statě všeho bytí. A křesťanství je všechno možné, jen ne ucelená filosofická koncepce, právě tak, jako Ježíš nebyl filosof, tak, jak by ho filosofové chtěli mít. K pravé filosofii dnešních měřítek je potřeba mít možnost cimrmanovského úkroku stranu, „po filosofsku“ řečeno – řeckého předmětného myšlení. Být schopen se i na nejhlubší a nejosobnější myšlenky podívat tak říkaje nezaujatě, zvnějšku. Leč obávám se, že jako křesťané máme v jednom konkrétním případě něco takového zakázáno, a to druhým přikázáním – nezobrazíš si Boha. Udělat takovýto „úkrok stranou“, jen tak nezaujatě špekulovat o tom, jaký je Bůh, myslet o Bohu předmětně, znamená učinit si z něj předmět, cosi přístupného našim smyslům, tedy modlu. 
Na námitku, že křesťanská víra je jen jeden z mnoha lidských postojů, který lze vypěstovat, v případě potřeby zase opustit a nahradit něčím jiným a za pár let se k tomu mýrnix týrnyx vrátit, mohu tedy odpovědět jen tolik, že v rámci mé křesťanské víry to prostě není pravda. Nemám pro to žádný důkaz, právě tak, jako nemám důkaz pro existenci křesťanského Boha, či pro pravdivost zprávy ve vzkříšení a už vůbec nemám důkaz, že Ježíšova smrt a vzkříšení má nějaký vliv na můj život. Smířil jsem se s tím, že to je nedokazatelné, právě tak, jako je nedokazatelná neexistence křesťanského Boha, jako je nedokazatelná lživost zprávy o vzkříšení a jako je nedokazatelná lživost věty, že Ježíš zemřel za moje hříchy, abych já měl život věčný. Takhle jsou prostě rozdány karty a já se s tím už nějakých osmnáct let od doby, kdy jsem uvěřil v křesťanského Boha, ve vzkříšení i v život věčný vybojovaný Ježíšem na Golgatě, učím žít.
Máme tu tedy dvě krajnosti – všechno dělá Bůh a všechno dělají lidé. Odmítám obě tyto krajnosti a tudíž v dalším rozvažováním zůstanu na tom, že naším úkolem je učinit jakési přípravné práce pro Boží zásah. A jako základ pro mé přemýšlení mi bude právě ten příměr ke skládání dříví pro Ducha svatého.

Krok číslo 1 – rozhodnutí.
Tento krok nelze v našem přemýšlení přeskočit. Dozajista je možno připravit ohniště omylem a prostou shodou okolností. Kolik lidí uvěřilo v Boha ne v misijním stanu Billy Grahama, ale kdesi v poušti, v horách či v hlubokých lesích, když k nim promluvila příroda mluvící o slávě Stvořitele (jak praví žalmista Ž 19,2). Je to ale důvod proto, abychom někoho vysadili stovky kilometrů od nejbližší oázy či na vrcholku Himalájí? Rozhodně ne! Kolik lidí se obrátilo k Bohu po prožitku klinické smrti. Je to důvod proto, abychom za volantem zavřeli oči a vjeli do křižovatky na červenou?! Ale kdež!
V tomto světě šlehá příliš mnoho plamenů, než abychom mohli spoléhat, že takto „připraveného“ člověka zapálí zrovna Ducha svatý. Obecná náboženskost, to co P. Halík nazývá „něcismus“ je příliš velké lákadlo, než aby mu člověk na začátku duchovní cesty odolal. Nabízí hluboké duchovní prožitky – v poušti, v lesích, horách i po té klinické smrti. Nabízí setkání s tajemnem – ale neklade nároky! V okamžiku, kdy by z něj vyplynulo jakési „obraťte se a čiňte pokání každý ze svých zlých skutků“ – vždycky je čas a možnost z toho všeho vycouvat s argumentem, že jsme moderní lidé a na pohádky přeci už dávno nevěříme. Jak mnoho lidí fandí „UFOlogům“ a jak málo příznivců má Ivo A. Benda se svým Aštar Šeranem, který nejen nabízí, ale také po lidech něco chce…!
Nuž tedy – chceme-li něco udělat k tomu, aby lidé šli za Ježíšem, nestačí, že za ním jdeme my, třebas sebepříkladněji. Nestačí, že skrze nás zažijí setkání s živým Bohem. To sice může někoho navést směrem k Bohu, ale zdaleka také nemusí. Jestliže se člověk rozhodne „dělat misii“ (strašlivý výraz!), je potřeba to dělat vědomě. Jinak skládáme dříví pro oheň obecné náboženskosti či víry v dobrého člověka, který ještě žije.

Krok číslo 2 – příprava na táboření
Bible mluví o tom, že v víře se roste. Mluví o tom, že biskup „nemá býti novák“ (1Tim 3,6) – nejde o diskriminaci Čechů s nejběžnějším příjmením, ale o nově pokřtěné. O ty, kteří ještě pijí duchovní mléko a nepřivykli tužší stravě. Asi jako Pavel, když se hned po obrácení vrhl na misii a neslyšíme o jediném obráceném, jen o tom, že s ním měli apoštolové dost starostí, aby ho včas uklidili zpět do Tarsu. A pak pár let na poušti – a ejhle, z Pavla s stává „apoštol národů“. Ty velikánské misijní úspěchy apoštolů o Letnicích nastaly až několik let poté, co se přidali k Ježíšovi. A z této doby příprav máme v evangeliích dostatek důkazů, jak kolísali a jak jim to nešlo. Tak jako není dobrý nápad jet na první puťák na Nový Zéland či do Grónska, tak i v křesťanské víře je potřeba nejprve sám vyrůst, aby byl člověk dost pevný a mohl být oporou druhým, aby sami rostli rovně.

Krok číslo 3 – výběr místa a typu ohniště
Těžko soudit, kdy už člověk není „novák“. Nemám proto žádné měřítko, jestli jsou to měsíce či roky od té doby, co sám uvěřil. Rozhodně k tomu patří slušná znalost Bible a křesťanského učení. Tady mají výhodu ti, kteří prošli standardním církevním vzděláváním – nedělkou, dorostem, mládeží. Nechám zcela subjektivní měřítko – jestliže člověk dospěl k závěru, že už není „novák“, může začít rozdělávat oheň. Tedy přesněji řečeno, může se pustit do nejvlastnějších příprav na to jedno konkrétní ohniště. Každý je povolán k něčemu jinému – práce s dětmi, vrstevníky, ve vlastní rodině, na pracovišti, ve školách základních, středních či vysokých, v nemocnici, na hřbitově, na faře, na náměstích, v misii dům od domu… Je to otázka vnímavosti pro Boží vedení, aby se člověk dostal s co nejmenším blouděním tam, kde bude Bohu nejužitečnější. Nemusí se to povést napoprvé a během života se to samozřejmě může také měnit. Podle místa je pak také potřeba uvážit typ ohniště. Práce s dětmi v rámci vedení nedělky vyžaduje jinou přípravu a hlavně jiný přístup, než návštěvy v domovech důchodců.

Krok číslo 4 – výběr dřeva
Rozhodli jste se rozdělat oheň, naučili jste se v nějaké tábornické příručce, jak se to dělá a máte dokonce již vybrané ohniště, nastává čas pro výběr vhodného dřeva. Les je plný všeho možného a vy potřebujete dřevo, které bude dobře hořet, nebudou z něj létat jikry atd. 
Převedeno na misijní situaci: Člověk 1. který se rozhodl pro misii, 2. orientující se v Bibli a mající ujasněno ve svých vlastních postojích a 3. má jasno, kde chce jako křesťan misijně působit, následuje rozvaha o konkrétních lidech, kteří v jeho okolí budou. Jaké děti přijdou do nedělky? Co studují ti kteří středoškoláci či vysokoškoláci. Co čtou, o jaké sporty se zajímají. 
Tento způsob uvažování byl bohužel těžce zdiskreditován misijní prací Svědků Jehovových a mezi vysokoškoláky pak lovením Církve sjednocení (Moonistů). V jejich práci ale vidím základní chybu, které se bohužel dopouštějí mnozí další rádobymisionáři – začínají tím, že člověka znejistí. Jako by Bůh nebyl nic víc, než berlička pro slabé lidství…
Studenty nachytají na strachu ze špatných známek či vyhození z vysoké školy. Důchodce straší ubývajícími silami. Matky nebezpečími, které na jejich ratolesti číhají za každým rohem. Když neví, co by řekli, tak mluví o životním prostředí, o zhoršující se morálce, o válkách a rostoucí kriminalitě. Suma sumárum – nabízí víru jako berličku, kterou mohou podepřít něco, co je vratké v našem životě. Jistě že je to možný přístup. A přístup v mnoha případech úspěšný. Nepřipadá mi ale poctivý. Takovému člověku je dozajista potřeba pomoci – se studentem se učit, důchodcům pomáhat s tím, na co sami nestačí, matkám hlídat děti, vést sebe i druhé k slušnému jednání a třídit odpadky. Na lidské nejistoty stačí lidská pomoc. Jsou jen dvě nejistoty, na kterou existuje jako jediná odpověď Ježíš a to je hrůza z vlastního hříchu, z vlastních vin a strach ze smrti. Jen tehdy je naše právo a povinnost jako první informaci říci: Neboj se, toliko věř! Ve všech ostatních případech mi předhazování Ježíše nepřipadne jako poctivé jednání. I věřící studenti dostávají špatné známky, jsou vyhazováni ze škol – a netěší je to. I věřící člověk zestárne a zeslábne. Ani víra rodičů není zárukou, že se děti „vyvedou“. Nepoznal jsem ale křesťana, který by u Boha nenašel jistotu, co do odpuštění vin. A věřím, že není na světě křesťan, se kterým bych se jednou nepotkal v nebi.
Vidíme-li člověk ztrápeného, nechť nám není na prvním místě objektem našich misijních snah, právě proto, že je slabý. Snažme se mu pomoci a pak se uvidí, co dál. Ten správný přístup vystihl kdysi okolo druhé světové války moudrý pán Dietrich Bonhoeffer: Musíme vycházet ne z toho, v čem jsou lidé slabí, ale z toho, v čem jsou silní. 
Této větě rozumím takto: Bůh stvořil člověka jako svého partnera. Stvořil ho spokojeného a šťastného a s jako takovým s ním chtěl jednat. Hřích a všechny ty důsledky, které po Adamově pádu dopadly na lidstvo, člověka od Boha oddělují. Nemohu si tedy od nich slibovat, že někoho skrze ně k Bohu vrátím. Všude tam, kde se lidem něco daří, tam se vrací k své původní podobě, k svému původnímu určení – být dokonalý, jako je dokonalý jejich nebeský Otec. Máš talent na jazyky? Aleluja – další člověk, který může bojovat proti kletbě babylónské věže. Máš pevné svaly? Sláva Bohu, další člověk, který může obdělávat zemi a střežit ji, jak bylo určeno člověku v ráji. Narodilo se ti dítě? Buď pochválen Bůh, který jako první přikázání řekl lidem: „Milujte se a množte se“. Není nic dobrého v tomto světě, za co by nebylo možné a správné chválit Boha. 
Když je někdo v něčem dobrý, znamená to, že se vrací do původního, rajského stavu a jestliže my sami nebudeme mlčet o tom, že to Bůh takto lidi stvořil a takové je chce mít, tak můžeme mít naději, že to pochopí i druzí a sami budou za své schopnosti Boha chválit. Nejen my vedle něj, ale i on sám začne hořet ohněm Ducha svatého.

Krok č. 5. Zapálení
Rozhodli (1) jste se pro misii, už se (2) orientujete v Bibli i v křesťanském učení, ujasnili jste si (3), co pro vás samotné znamená křesťanství a kde je vaše současné místo ve světě. Pokročili jsme ještě o kousek dál – (4) máme vedle sebe člověka, kterého bychom chtěli přivést k Bohu. Víme, jaké jsou jeho slabiny a snažíme se mu v nich pomoci, víme, jaké jsou jeho přednosti a víme že to není nic špatného, když je někdo v něčem dobrý. Vždyť Bůh chtěl, abychom byli dobří ve všem. Vlastní zapálení sice není na nás, takže žádné sirky, ale ještě je možno něco dělat. 
5a: Metoda nejrazantnější – polít ohniště benzínem. Pak stačí málo a chytne. Řečeno bez obrazů – vyprávět mu o Bohu, o Ježíši, pozvat ho do kostela, jít s ním na film Ježíš, či Utrpení Krista. Málokdo na takto přímou výzvu reaguje jasným a rozhodným odmítnutím – jenže snadno to může být právě tak, jako s tím benzínem. Vzplane, shoří a s ním shoří i drobné chrastí. Jestli vzplanou i silnější polínka, to je otázka. Čas od času ano a čas od času ne. A pro příští plamen Ducha svatého nebude vlastně nic. Spousta lidí v tomto světě je jaksi „přeočkována“ trochou evangelia a tak se stala vůči evangeliu imunní. Zaslechnou o Ježíši a řeknou si ne: „Je to blbina!“, ale: „Je to pěkné, ale to už znám, chci něco jiného!“ Houby s octem znají, ale něco maloučko už slyšeli a myslí si, že znají. Jenže to je horší, než kdyby neznali.
5b: Metoda dlouhodobá – vysoušení dřeva. Pak je největší jistota, že chytnou i silnější kousky. Opět řečeno bez obrazů – seznamovat toho druhého s vlastními postoji a názory na věc. Spousta věcí je otázka návyku a není na tom nic špatného – čištění zubů, čistý kapesník v zadní kapse u kalhot, slušně pozdravit, říct „prosím“, když něco chci a „děkuji“, když to dostanu. Když vezmete někoho na seniorátní dny mládeže, neznamená to, že nejpozději v neděli ráno z něj bude zapálený křesťan hlásající evangelium ze střechy. Ale dáte mu šanci poznat, že se nemusí říkat v každé větě „vole“. Že se dá celý večer sedět a kafrat a člověku je dobře, i když k tomu nemá pivo nebo jointa. Že se dá mluvit bez dvojsmyslů. Neříkám, že to není možné, ale stává se jen vzácně, že někdo uvěří, aniž by měl před očima příklad jiných naprosto konkrétních věřících.
Řekla mi kdysi jedna dívčina, kterou jsem káral pro neslušnou mluvu, že je jiná doba. Není. Stále platí „co nechceš, aby lidé činili tobě, nečiň ty jim“. Stále platí, že oslovení, které bych nemohl říct mámě či tátovi na dobrou noc se nehodí ani pro kamaráda. Stále platí, že o nikom neříkám nic, co bych mu nemohl zopakovat do očí. Tohle platí co svět světem stojí. A jestli opravdu je jiná doba, kde to neplatí, pak je to špatná doba a naším úkolem je vrátit tu starou dobu.

Krok č. 6 – udržování ohně
Stane se čas od času ten zázrak, že ve vaší blízkosti někdo uvěří a že v tom tak trochu také máte prsty. Tak je odtamtud zas tak rychle nevytahujte. A nebo nemáte, ale prostě jste nablízku. Zůstaňte, kde jste. Ne, že byste se v něm měli nějak moc šťourat! Když do sotva doutnajícího chrastí strčíte prut s buřtem, tak nejen, že ho neopečete, ale nejspíš ten oheň taky uhasíte. A zase ho nenechte úplně plonk. Čas od času se takhle někdo naučí plavat – že ho hodí do vody a nechají ho se v ní plácat. Nemyslím, že to je dobrá metoda a v případě cesty ke Kristu je dokonce vysloveně špatná. Člověk se vydal na cestu. V dálce matně tuší cíl. Tu cestu za něj neprojdete, ale můžete ho ochránit před třemi klasickými školáckými chybami.
6a – naložte mě dřevem, však hořím! Apoštol moudře mluví o duchovním mléku – zvěst o vzkříšení, křest, pokání poslední soud – to je základ. Ne, že by se na tom měl člověk zastavit, ale teprve, když se v tom člověk orientuje, může jít dál. Když se druhý den po křtu člověk pustí do bádání nad Zjevením svatého Jana nebo prorokem Ezechielem, bude mít jeho anděl strážný dost práce. Existují i jiné knihy, než je Bible (zvláště, když ta Bible je v kralickém překladu) a některé jsou vysloveně skvělé. Není na škodu přečíst si třeba něco od C.S. Levise či jiného ne-teologa, protože píší většinou srozumitelněji, než teologové.
6b – jsem věčný plamen. Když chci, aby oheň hořel věčně, musím také čas od času přiložit. Dřeva je dost, o to není. Nestačí se na ně ale koukat, jak je pěkně vyrovnané v kolníku. Když ho nedáte na hranici, plamen zhasne. Čím déle hořel, tím víc je žhavých uhlíků a tím spíš zase vzplane, ale je to zkušenost, kterou je lepší neprožít. A je to zkušenost každého, kdo se přestal modlit, přestal číst Bibli, přestal chodit do kostela. A s tím posledně jmenovaným souvisí
6c – mám Boha, nikoho nepotřebuji. „Mimo církev není spása“ řekl jeden církevní otec. V té větě je velký kus pravdy – člověk, který se vědomě straní společenství věřících výrazně riskuje zbytečné bloudění. Řekl bych, že není v křesťanství omyl, který by už někdo nezastával. A právě společenství může člověku výrazně pomoci, aby neopakoval chyby, které už tu byly.

Sumář:
V křesťanském pojetí misie se skrývá zdánlivý rozpor – na jednu stranu vyznáváme, že víra je Boží dar a přeci na druhou stranu mluvíme o misionářích a víme, že okolo některých lidí je tento dar udílen v míře o tolik výrazně větší, než okolo jiných, až člověk nemůže mluvit o náhodě. Bůh pracuje stále – jenže svět jeho práci nevnímá. Takovýto misionář, to je člověk, který dokáže lidi učinit vnímavějšími pro Boží  práci a tím i pro Boží oslovení. Univerzální recept, jak to dělat, nemám a myslím, že neexistuje. Kdyby existoval, tak by na něj určitě přišel někdo dávno přede mnou. Jedno obecné pravidlo ale platí – nemlčet o tom, co jsem sám poznal jako dobré.
Jaroslav Pechar

MUZEUM  BIBLE  V  LOTYŠSKU
Otevřel jsem před tebou dveře a nikdo je nemůže zavří
V srpnu jsem se zúčastnila zájezdu do Pobaltí, kdy jsme autobusem projížděli zajímavá místa a absolvovali několik výletů v krásné přírodě.
Autobusový zájezd z místa na místo je dost náročná záležitost, já jsem si předem nepřečetla pořádně podrobné písemné informace a tak jsem teprve těsně před příjezdem do mě zcela neznámého města Aluksne v Lotyšsku zjistila, že ve městě je  Muzeum Bible, prý jediné ve světě. To mne překvapilo a hned jsem se tam chtěla podívat. Jenže bylo jasné, že ostatní účastníci, až na výjimky, tam určitě nebudou chtít jít a čas na prohlídku městečka a nákup chleba byl neúprosně stanoven pouze na 1 hodinu.
A tak než jsme zjistili, kde muzeum je a doběhli tam, zbylo nám na prohlídku 20 minut. To byla opravdu škoda. Muzeum založené v r.1990 je  v malé budově u velkého luteránského kostela, který by moc potřeboval opravit. 
Je zde okolo 300 Biblí a zpěvníků včetně původní první Bible v lotyšštině, kterou překládal Ernst Johan Glik (1654-1705) a bylo vytištěno 1500 exemplářů v Rize. Glik také založil první školu pro lotyšské děti.
V muzeu je také mnoho Biblí zahraničních, novějších, které byly darovány různými cizinci, kteří muzeum  viděli. Příjemná paní, která nás provázela, byla ženou místního luteránského  faráře.  Opravdu jsem litovala, že jsme neměly více času na rozhovor, také dorozumět se nebylo jednoduché, trochu angličtiny prokládané ruštinou. Zdůraznila nám, že jejich město má ve znaku Bibli  a jak to je důležité. Sbor není bohatý, ale je tam asi 300 lidí,  přes to, že taková léta byla příslušnost k církvi nežádoucí. Snažila se mi vyprávět o věznění, vyhnání a pronásledování farářů (byly tam o tom i vystaveny dokumenty), ale nebylo dost času všechno vyslechnout .
 
Jitka Zvánovcová

TURISTÉ

Říjnový výlet uděláme opět ve stanoveném termínu, tj. čtvrtou neděli v měsíci: 
28. října. Pojedeme na Bílou horu a projdeme se po oboře Hvězda. Na podzim tam bývá krásně – vzrostlé stromy, barevné listí, trochu melancholická nálada, která k této době patří. Podíváme se na památník bitvy na Bílé hoře – v listopadu bude výročí. 
Těším se na vás.                               Lenka

DO  DIÁŘE:

28.10.	Výlet
4.11.	Ohlédnutí za letními tábory
6.11.	ČCE Vinohrady od 14,30 pravidelný koncert; 
	hraje Klavírní kvarteto B. Martinů (Faure, Kalabis, Dvořák)
10.11.	Velký úklid kostela
18.11.	Začíná nácvik vánoční hry
24.-25.11	Navštíví  nás  sestry a bratři z Dittersdorfu
23.12.	Vánoční hra

POMOC  POTŘEBNÝM

Každému z nás se může stát, že se dostane do těžko řešitelné  situace.  Někdy pomůže dobrá rada, přímluvná modlitba, přátelské povzbuzení. Někdy je třeba  okamžitá finanční výpomoc. Pro tyto případy jsme v Braníku vyhlásili průběžnou sbírku na křesťanskou službu.  Finanční dary je možno posílat na sborový účet 135027438/0300, variabilní symbol: 111.  Děkujeme za vaši pomoc.
                     staršovstvo