AKTUALITY BRANICKÉHO SBORU ČESKOBRATRSKÉ CÍRKVE EVANGELICKÉ 

XIV. ročník,  číslo 7-8                                               prázdniny  2008

O ROZHODNUTÍ K NÁSLEDOVÁNÍ  
HOSPODINE, OTEVŘI OČI MÉ, ABYCH SPATŘOVAL DIVNÉ VĚCI ZE ZÁKONA TVÉHO.
text: Lukáš 9,57-62:
 	Když se ubírali cestou, řekl mu kdosi: „Budu tě následovat, kamkoli půjdeš.“  Ale Ježíš mu odpověděl: „Lišky mají doupata a ptáci hnízda, ale Syn člověka nemá, kde by hlavu složil.“  Jinému řekl: „Následuj mne!“ On odpověděl: „Dovol mi, Pane, abych šel napřed pochovat svého otce.“  Řekl mu: „Nech mrtvé, ať pochovávají své mrtvé. Ale ty jdi a všude zvěstuj království Boží.“  A jiný mu řekl: „Budu tě následovat, Pane. Ale napřed mi dovol, abych se rozloučil se svou rodinou.“  Ježíš mu řekl: „Kdo položí ruku na pluh a ohlíží se zpět, není způsobilý pro království Boží.“

Bratři a sestry,
     celou Biblí se jako nitka táhne zvěst o tom, že jsme na této zemi poutníci vyzývaní k následování. Tyto výzvy jsou zdůrazněny zejména v NZ.  Je tomu tak i v přečteném oddílu z Lukášova evangelia. Popisuje, jak se někteří jednotlivci, kteří se setkali s Ježíšem, rozhodovali k následování. Když se ubírali cestou, řekl mu kdosi: „Budu Tě následovat kamkoli půjdeš.“ Možná bychom čekali Ježíšovo uznání. Nic takového ale v evangeliu nečteme. Ježíš mu odpověděl: „Lišky mají doupata a ptáci hnízda, ale Syn člověka nemá, kde by hlavu složil.“ 
     Na rozdíl od Dvanácti, kteří patřili do Ježíšova úzkého okruhu následovníků, neznáme jméno tohoto člověka. Někdo, koho tedy neznáme, řekl: „Budu tě následovat kamkoli půjdeš.“ Tomuto člověku Ježíš odpovídá. Hle, lišky, když jsou v nebezpečí, tak se ukryjí, a ptáci, ti přece odletí. Ježíš se ale nemůže skrývat. Jeho posláním je přinášet lidem zvěst o Božím království. Nyní odpovídá zapálenému člověku: Chceš jít za mnou? Já ale na této zemi nemám domov, já zde nemám nějaký příbytek, kam bych tě mohl zavést a ukrýt před nebezpečím. Buď  svědkem Božího království mezi těmi, kde žiješ. 
	V podobenství jsou ještě dva příklady, kdy se Ježíšovi současníci rozhodovali k následování. Ježíš oslovil jednoho ze zástupu a řekl mu: „Následuj mne!“ Ten ale odpověděl: „Dovol mi Pane, abych šel napřed pochovat svého otce.“ Ježíš mu řekl: „Nech mrtvé, ať pochovávají své mrtvé. Ale ty jdi a všude zvěstuj království Boží.“ Zvěstuj království, které není z tohoto světa, které nemůže vybudovat člověk.  Také tento člověk chce následovat Ježíše, ale nyní ještě skutečně nemůže. Má důvod následování odložit. A jeho důvod je opravdový, nic si nevymýšlel.   Úcta k zesnulým byla tehdy důležitá a tomu rozumíme i my dnes. Ježíše má rád, chtěl by ho následovat, ale je tu překážka proč zatím nemůže.  Každý z nás může slyšet – pojď a následuj mne – a přiznejme si, že máme také sklon trochu se vymlouvat a usnadňovat nebo oddalovat rozhodnutí. Později už ale může být pozdě. 
	Ten třetí  chce také Ježíše následovat a říká: „Budu tě následovat Pane. Ale napřed mi dovol, abych se rozloučil se svou rodinou.“ Tento muž dobře ví, jak důležité rozhodnutí má učinit. Zatím ještě nechápe, že Ježíš nám nabízí to nejlepší, co člověk může získat. Takové rozhodnutí přináší bohatší a plnější život. Ježíš nám  otevírá dveře do Božího království.  Ježíš mu řekl: „Kdo položí ruku na pluh, a ohlíží se zpět, není způsobilý pro království Boží.“ Člověk  má položit ruku na pluh,   pečlivě orat hlubokou brázdu a připravovat půdu Božímu království. Oráč se potom musí dívat dopředu, jinak jeho brázda bude křivá. Kdo položil ruku na pluh se nemá rozptylovat pohledem na méně důležité věci, ale musí hledět s vírou a nadějí dopředu. 
	Těm, kteří se rozhodovali k následování, Ježíš vysvětloval co to je skutečné následování. To by  mohlo vyvolat dojem, že jsou vyzýváni pouze ti výjimeční.  Třeba jen vzdělaní teologové, nebo lidé žijící v samotě odloučení od vnějšího světa apod.
	Takovou zvěst ale Ježíš nepřináší. On nás vede, on jde před námi a volá nás. Jde vlastně o to, co dáváme na první místo ve svém životě. Ježíš volal ty, se kterými se setkal. Volá stále i  každého z nás: „Pojďte ke mně všichni, kteří pracujete a jste obtíženi, já vás občerstvím. Já vám dám nový život.“ 
(kázání Ladislava Žilky – Braník červen 2008)

SBOROVÁ  KARTOTÉKA   
Na 31. synodu ČCE v roce 2006   byla stanovena jednotná pravidla evidence  a vykazování členů ve sborech.
Důvodem je především odstranění situací, kdy jsou  lidé vedeni jako členové ve dvou sborech a ve výsledku pak církev neudává skutečný počet členů.
Každý člen ČCE může být členem pouze jednoho farního sboru.
 
Prosíme členy sboru, aby pokud u nich došlo k nějakým změnám (např.adresy),  nahlásili tyto změny sestře Zvánovcové (nebo napsali na lístek a dali do schránky na kostele). Vzhledem k tomu, že nás ve výhledu opět čekají volby, je důležité, aby seznamy členů s volebním právem byly co nejpřesnější. 

V současné době má náš sbor   288 členů s volebním právem.

J.  Zvánovcová

KORESPONDENCE S NEPÁLSKÝM STUDENTEM   
dopis od  Nicka z 10.  dubna 2008:
Drazí přátelé, 
     posílám vám všem srdečné pozdravy ve jménu našeho Pána, Ježíše Krista. Drazí přátelé, jsem  opravdu vděčen Bohu za to, jak pomáháte jiným a tak se proto váš sbor přibližuje k  obrazu sboru ve Filipech v Novém Zákoně.
Doufám, že vše u vás probíhá dobře. Prosím, napište mi, co vás v současné době tíží nejvíce, abych se za to také mohl modlit a mohl se modlit konkrétně a vydatně.
     Závěrečné zkoušky v naší škole skončily v dubnu a  studenti odjedou. Také já pojedu domů. Zde budu 6 týdnů sloužit v pastorační a evangelizační službě. Také mezi lidmi na okraji společnosti.
     Nyní tedy nebudu delší dobu v kontaktu  a loučím se s  veršem apoštola Pavla
z 2.listu Timoteovi :"Hlásej slovo Boží,ať přijdeš vhod či nevhod, usvědčuj, domlouvej, napomínej v trpělivém vyučování".
     Váš přítel v Kristu                                                                 Vanlathanga (Nick)   
                                                                  
Milý Nicku,
     pozdravujeme  tě z  našeho města a děkujeme za oba tvé dopisy 
Doufáme, že jsi prožil  požehnaný čas a Boží ochranu  v době svého pobytu doma při pastorační a evangelizační službě. Škoda, že se nemůžeme setkat a společně o tom  pohovořit. Jistě by to bylo zajímavé a povzbudilo nás všechny.Nyní jsi  již pravděpodobně zpátky ve škole. Přejeme ti, aby tvoje studium probíhalo dobře  a pomáhalo ti také v růstu víry.
     Psal jsi, abychom ti  sdělili, za co konkrétně se máš modlit. Prosíme tě o modlitby za náš sbor, protože hledáme nového faráře. Náš milovaný  bratr farář, který slouží v našem sboru již přes 30 let, bude končit svoji službu. Za ta léta pokřtil mnoho lidí a i dalším pomohl  na jejich cestě hledání víry v Boha.
Potřebujeme, bratře Nicku,  i tvoje modlitby za to, aby Bůh poslal do našeho sboru nového faráře, který bude také oddaným Božím služebníkem.
     U nás budou mít děti a studenti v červenci a srpnu prázdniny. Naší mladí  lidé pořádají  několik  letních táborů, kam pojedou nejen děti z našeho sboru,ale  i jejich kamarádi, kteří nejsou z církve. Máme tábor pro menší děti, tábor pro větší děti, dlouhou výpravu na kolech pro mládež, cestu na lodích a cestu s divadelním vozem. Modlíme se za ochranu těchto dětí  a za možnosti oslovení dalších lidí evangeliem.
     Ještě jednou tě pozdravujeme a přejeme Boží požehnání.                  SborČCE v Braníku

TURISTÉ  

Zveme zájemce na výlet v neděli 21. září 2008 po bohoslužbách do Budče u Okoře 
(sv. Václav).  Pojedeme vlakem. Pěší cesta asi 6 km. 
Prosíme ty, kdo se chtějí výletu zúčastnit, aby dali do 17.9. zprávu Lence na mobil  
607 909 002.

SBOROVÁ DOVOLENÁ   

     Před týdnem jsme se vrátili z Nových Hradů, kde jsme již podruhé prožili krásný týden sborové dovolené. Bylo nás 45 dospělých, 14 dětí od čtyř do patnácti let a 4 malé děti. Tento počet již přesahoval kapacitu ubytovacích možností kláštera, proto deset lidí bylo ubytováno v útulném starobylém  penzionu poblíž zámku.
     Počasí k nám  bylo až neuvěřitelně laskavé, a tak si přišli na své polykači kilometrů, příznivci poznávacích zájezdů  i  milovníci koupání. 
     Nezanedbávali jsme ani ducha a duši – každý den jsme začínali zamyšlením Jaro Křivohlavého  nad vztahem víry  a skutků. Nechyběl ani zpěv s kytarovým doprovodem Kamila. (Jedna z návštěvnic ubytovaných v klášteře se ptala, odkud jsme. Když slyšela, že z branického sboru, prohlásila, že ona si hned říkala, že jsme nějaký pěvecký sbor.)
     Po večeři měly svůj program děti, po nich dospělí. Programy byly velice různorodé: Milada Borovská hovořila o rozsáhlém parku, který vzniká  v Jenči (na cestě z Prahy do Kladna) a o japonské zahradě. Přidala i krásné fotografie  Jaro Křivohlavý hovořil o svých životních zkušenostech, o kterých se zmiňuje nová kniha Dvě lásky. Lída Holá nás pobavila vyprávěním o tom, jak cizinci vnímají český jazyk. Této besedy se s velkým zájmem zúčastnily i češtinářky, které byly ubytovány s námi v klášteře. Dotaz padl i na  Jirku Holého, jak to bylo s tou cenou, o které psali v novinách Metro („Laureátem Humboldt  Research Award, kterou každoročně udílí Nadace Alexandra von Humboldta, se letos stal Prof. PhDr. Jiří Holý, DrSc. z Ústavu české literatury a literární vědy“). Potvrdil, že se skutečně jedná o něj, a my jsme mu zatleskali.  Ve středu se část účastníků rekreace vydala do sousedního Rakouska. Na štěstí se jí podařilo stihnout oba dvouminutové přestupy a vrátit se včas na program Klárky Mazné o modlitbě a duchovním boji. Ve čtvrtek hovořila Jitka Zvánovcová o modlitbě za lidi v moci postavené, za vlast, za ty, kdo šíří evangelium i za děti vlastní i neznámé. Vyprávění bylo prokládáno středověkou hudbou v podání Tomáše Bedrníka, Miriam Žilkové a Adélky Pospíšilové. Poslední večer  nám  Jirka Šroller představil své nálezy vzácných kamenů. Na stůl vyložil ametysty z Maissau, fialové ametysty, krystaly křemene, černé moriony. Výstava to byla v pravém slova smyslu těžká, zvláště, když k váze kamenů připočteme i geologické kladívko. Klobouk dolů, že byl ochoten to všechno přinést v batohu na zádech. Potom Věra Jelínková přečetla jeden s posledních listů profesora Hellera z listopadu 2007 o našem misijním úkolu. Následovalo autorské čtení Evy Borecké a opět hudba – tentokrát trio doplnil ještě nový muzikantský objev: manžel Karoliny Hrubé.
     Poslední den měly děti hru. Někdo tomu říkal bojovka, někdo naučná stezka. Správný název byl „máušná stezka“. 
     Abyste si uměli představit, jak taková hra vypadala, uvádíme jednotlivá zastavení, tak jak je vymyslel Kamil, doplněná o úkoly pro dospěláky, obrázky a básničku, které vymyslely děti. Fotografie dodala  Klára Mazná:  

1. Vítejte na máušné stezce Nové Hrady. Vytyčil ji před sto lety slavný 
vynálezce profesor Vendelín Pučmibrejle. Chodíval těmito cestami často na houby, ale protože ne vždy mu někdo půjčil brýle, raději si cestu  označkoval, aby trefil zpět domů.
Nekuřte, neodhazujte odpadky, nehádejte se, mějte se krásně.
Šťastnou cestu!

2. Asi jste si všimli, že procházíte lesem. Všude spousta krásných stromů, větví, listí, květin, kamenů, mravenců a tak dále. K dokonalosti schází snad jen trocha poezie. Zkuste vymyslet a napsat báseň o brýlích. Všichni jednu báseň dohromady nebo každý svoji vlastní, to už jak budete chtít. Hlavně se u toho prosím nehádejte, to by mě mrzelo. Neztraťte fixy a vemte je s sebou na další cestu. Odměna Vás nemine.                                                                                 
                                                                                                              Vaše Poetka. 

                            Báseň o brýlích:

Byly jedny brýle,	Šly na máušnou stezku
viděly na míle.	chodily v lesku.
Umí dobře číst,	Leskly se jim sklíčka
už zas chtěly jít.	jako psovi víčka.
Ale kam?	A to už je konec
a zazvonil zvonec.  Cink!

3. Milí poutníci, proč byste si měli snadných, vtipných a zejména smysluplných úkolů užívat jen Vy, děti? Vymyslete a napište sem nějaký pěkný úkol pro nás dospěláky. Děkujeme. Na konci máušné stezky se s námi sejdete a společně pak půjdeme domů a my budeme cestou řešit Vaše úkoly.
                                                                                            
I. úkol pro dospělé:
Vyběhnete nahoru po schodech a zase zpět.
Vymyslete báseň nebo písničku o pařezokopřivách.

4. Zde si především povšimněte místní fauny (zvířátka). Kromě rozšířené veverky lesní se tu vyskytuje i velmi vzácná veverka poetická. Jak její druhové jméno napovídá, miluje básně.

                                      veverka poetická

5. Doufáme, že se Vám cesta líbí. Profesoru Pučmibrejle se velmi líbila. Byl mimo jiné světově uznávaným odborníkem přes houby. Bez brýlí ale bohužel mnoho hub nenašel. Proto miloval zejména houby velké, jako kupříkladu bedlu jedlou. Vždycky když nějakou objevil, radostí tancoval. Zkuste si to představit a namalovat ho. Každý zvlášť svůj obraz. Fixy si, doufám, nesete s sebou z druhé zastávky. 

6. Ahoj! Úkoly zatím zvládáte skvěle. Napište nějaký hezký další úkol pro nás dospěláky. Postupujte dále potichu, ať nevyplašíte zákonem chráněné brejlovce sešlápnuté - lidově jejdabrýlky.   (obr. rodinky brejlovce sešlápnutého)

II. úkol pro dospělé:
Najděte brouka brejlovce.
Holýma rukama vytrhněte kopřivu a přineste ji sem.

7. Povšimněte si unikátní masožravé rostliny křeslík hladový. Na jeho květ raději nesedejte. Láká kolemjdoucí živočichy k pohodlnému posezení, ale okvětní listy by se kolem Vás mohly zavřít a křeslík by si na Vás pochutnal.
Vymyslete a napište zde další úkol pro nás dospělé.
(obr. křeslíku hladového /cestou se tam válela sedačka z auta/)

III. úkol pro dospělé:
Zavolejte do tohoto okna třikrát "Ahoj blablabla".

8. Šťastně jste dorazili do cíle svého putování. Zde se profesor Pučmibrejle obvykle obrátil a šel zpět domů smažit večeři - klobouk bedly obalovaný ve strouhance a k tomu chléb a kávu.
Čeká Vás zde poslední úkol. Zkuste postavit pár hezkých vysokých věží z kamínků. Odměna Vás nemine.

Z BÁSNIČEK EVY BORECKÉ  

                                             Pomluva
Šepoty, šepoty, šepoty	slyšel jsi říká se doneslo se mi
náhodně pronesená slova	to snad ne opravdu ale to přece
tiché uřeknutí jízlivých slin	a pavoučí síť pomluvy se pomalu
předem promyšlený jed	ale jistě zaplétá a utahuje
jakoby omylem vypuštěný z úst	a uvnitř se krčí bezbranný

ten, který je bez viny
je byl a co když přec

Světlík lékařský
Až zase někomu ublížíš –
a neříkej, že toho nejsi schopen –
a zastydíš se za svou vinu
utrhni světlík lékařský
a polož jej do dlaně
ukřivděnému

Polož jej prostě do dlaní
tomu, komu jsi ublížil
a podívej se mu do očí
nemusíš říkat vůbec nic
a zázračná moc květiny
- vždyť je to světlík lékařský –
zahojí křivdu
zahojí vinu

A abys neničil přírodu
pěstuj si květinku na zahrádce
nebo v truhlíku za oknem
protože i ten nejhodnější
ubližuje téměř denně
aniž by chtěl

Třeba pak jenom postačí                             Prosté věci bývají jednoduché
podívat se na léčivku                                   však jeden problém by tu byl
a zázračná její moc způsobí                         lidí jak máku – však kdo z  nich ví -
že se zastydíš dřív nežli ublížíš                    jak vypadá světlík lékařský

ROZHOVOR „ABY SE NEZAPOMNĚLO“  

- ... ty jsi takové sluníčko. Stále se usmíváš a jsi vlídná i ve chvíli, kdy ti není zrovna nejlíp.  Jak to dokážeš?
     S pomocí Boží se dokáže mnohé; není to má zásluha.
- Tys byla vlastně  „paní farářovou“. Kde sloužil tvůj muž?
    Tak úplně to nebylo. Byla jsem sice manželkou absolventa teologické fakulty, ale nikdy paní farářovou.  Manžel sloužil v evangelickém sboru na Smíchově jako katecheta. V 50. letech byl, jako politický vězeň, uvězněn  na tři roky v Jáchymově. Během života už nedostal státní souhlas k výkonu farářské práce – zemřel počátkem roku 1990.
- Máš děti?
     Měla jsem syna.  Zemřel tragicky v roce 1970, když mu bylo 20 let.
- Co tě v životě nejvíc poznamenalo?
     To se musím vrátit zpět o více než 60 let. Je téměř neskutečné, že jsme to žili a prožili. V květnu 1945 jsem nastoupila do nemocnice v Plzni. Německé sestry odešly, byl tam naprostý nedostatek zdravotnického personálu. A pak, měla jsem blíže k rodičům. Jsem od Domažlic. Sloužila jsem na interním oddělení. V té době přivážely americké jednotky vězně z koncentračních táborů. Býval příjem až 30 pacientů. Procházeli interním vyšetřením a pak byli překládáni na patřičné oddělení: TBC a podobně. Ani ve snu jsem si neuměla představit, že by člověk  v tak hrozném stavu mohl ještě žít; někteří vážili pouhých 40 kg.
     Kapacita lůžek nestačila.  Do středu velkých pokojů se na zem pokládaly matrace. Když jsme ráno dávaly teploměry, nevěděly jsme, kdo je ještě živý. Byly jsme mladé, působilo to na nás velmi emotivně. Prožívaly jsme s pacienty různé tragické osudy, kterých bylo, bohužel, nemálo.
     Prodělali jsme také karanténu. Na oddělení se vyskytl  skvrnitý tyfus. Jedna sestra onemocněla, všechen personál byl vakcinován. Pracovnice z kuchyňky nechtěly na oddělení zůstat. A tak nám, sestrám, pomáhal, kdo mohl. Mezi pacienty byl francouzský lékař. Ten nám hodně pomohl. A také holandský tlumočník. Byl jazykově vybaven a během krátké doby se naučil trochu česky. Pomáhal nejen jako tlumočník, ale i fyzicky. Moc jsme přemlouvaly pana doktora, aby jej ještě nepropouštěl. A Holanďan domů příliš nespěchal. Celá jeho rodina zahynula ve válce.  Přijat byl i muž bez dokladů. Nemluvil, nic nenapsal. Byl veden jako „neznámý muž“. Po zkušebním podání celkové narkózy, při probuzení, ukazoval padající bomby a dítě v náručí. Po čase zemřel jako „neznámý“.
     Na oddělení pracovaly tři české sestry a jedna ruská zajatkyně, medička. Při repatriaci musela odejít. Šla s obavami, že skončí na Sibiři. Nikdy už jsme o ní neslyšely. 
    Sloužily jsme i s řádovými sestrami. Ty se občas s pacienty modlily. Cizinci ve vlastní řeči. Říkaly jsme si: nemůžeme do kostela, provádíme křesťanství v praxi.
     Téměř všechny služby byly dvanáctihodinové. Volná neděle byla jednou za měsíc. Ale nic nám nebylo zatěžko. Každý byl plný elánu a euforie ze skončené války. S odstupem času vidím, že to byla zcela mimořádná doba. A vše z toho vyplývající, jsme brali jako samozřejmé.
     Tyto zážitky mne poznamenaly na celý život.
- Myslíš, že to dokáže pochopit ten, kdo podobnou situaci neprožil?
     Dnešní mladí lidé o těchto prožitcích nemohou nic vědět. Životní podmínky jsou zcela jiné, a neblahé zkušenosti jiných jsou nesdělitelné. Ale chci věřit, že mé vzpomínky na dobu dávno minulou, nebyly na škodu. To, aby se potíže dnešního života nezdály tak moc těžké.
- Události, které popisuješ nesvědčí o tom, že by tvůj život byl příliš šťastný. - Můžeš o některém období svého života hovořit jako o šťastném?
     V době války jsem sloužila v Praze. Každou volnou neděli jsem trávila s mládeží v Husově domě. Měli jsme malý pěvecký sbor, který vedla paní profesorka Fišerová. Mnohé písně pro nás složil pan prof. Urbanec. Přes všechny válečné potíže, pokládám tato léta za nejšťastnější dobu svého života.
- Máš za co děkovat?
     Bůh mi dopřál dlouhého života, a tak děkuji za všechny dny, které mi byly přidány. Ale hlavně, že  mi dal Bůh vždy sílu, všechny těžkosti přežít.
- Co je tvým životním heslem?
     Mé životní heslo? Nikdy se nevzdat. A s básníkem Mahenem si říkat....“za nocí nejtmavších na slunce pamatuj“.

Za Bránu se ptala R. Černá. Ta, která odpovídala,  nechce být jmenována.

DO  KOSTELA  NA  KOLE  

„Pojeďte 21. září do kostela na kole!“ Tak zní motto akce pořádané komisí pro otázky životního prostředí při SR ČCE a ekologickou sekcí ČKA při příležitosti slavení Dnů vděčnosti za stvoření v průběhu září a října a Dne bez aut. 
     K akci se může připojit každý, kdo v neděli 21.září přijede do kostela na kole. Svůj závazek můžete dopředu zaregistrovat na internetových stránkách www.dokostelanakole.cz, kde jsou současně shromážděny praktické informace, týkající se cyklistiky. Fotografie z akce budou zařazeny do slosování o praktické ceny. 
     Smyslem této celorepublikové ekumenické akce je propagovat cyklistickou dopravu, která je, stejně jako pěší chůze, šetrná k životnímu prostředí a ve srovnání s automobilovou dopravou nepoměrně levnější, zdravější a na kratší vzdálenosti dokonce statisticky rychlejší. 
     Strmý nárůst automobilové dopravy v posledních letech se nevyhnul ani církevnímu prostředí. V neděli jsou kostely doslova obleženy auty. Jejich majitelé si však často ani neuvědomují, jak hodně jejich, jistě velmi praktický, pomocník škodí životnímu prostředí.                                                                                                            Marek Drápal