AKTUALITY BRANICKÉHO SBORU ČESKOBRATRSKÉ CÍRKVE EVANGELICKÉ 
XV. ročník,  číslo 4                                                                    duben  2009

Římanům 6 podle švýcarské malířky Annie Vallotton

VÍTEJ, JEŽÍŠI, TICHÝ KRÁLI,
V NAŠEM SVĚTĚ ROZRUŠENÉM,
V NAŠICH SRDCÍCH NEKLIDNÝCH,
VÍTEJ A UJMI SE NÁS.
AŤ SE S TEBOU SMÍME SETKAT
A NECHAT PROMĚNIT SVŮJ ŽIVOT
TVOU OBĚTÍ A VZKŘÍŠENÍM

Z velikonočního pozdravu Jany Wienerové

TROCHU  NEOBVYKLÝ  VELIKONOČNÍ  DOPIS 
Uveřejňujeme část velikonočního dopisu z Říma, který poslala Blanka, nyní řádová sestra Klára – Marie. Mnozí ji znáte;  byla několikrát v našem kostele, nepřehlédnutelná ve svém černém hábitu. Vystudovala  speciální pedagogiku, teologii, zná několik světových jazyků. Někteří si říkají, že mohla svůj talent využít užitečněji, než se zavřít do kláštera. Ale, kdo ví?                                   RČ

Pokoj a dobro,
     srdečně zdravím z Říma, kde trávím již druhý měsíc svého tříměsíčního pobytu, s mnoha díky za modlitbu a vzpomínky. 
     Chci se pokusit sdělit něco z toho, co jsem směla dosud prožít, i když mnohé je nesdělitelné. Mojí první zkušeností byla návštěva centra přechodného pobytu v Ponte Galeria v Římě. Je to v podstatě vězení s vysokými bílými mřížemi, kam jsou přiváženi cizinci, kteří byli v Itálii nalezeni bez dokladů a většina z nich zde čeká na to, až budou odesláni domů. Pro většinu z nich je to velmi traumatické. Po dobu mého pobytu v Římě se spolu s týmem sester smím každou sobotu zúčastnit návštěvy v ženském oddělení tohoto centra, pokusit se s těmito ženami hovořit a modlit. Vnímám, že právě služba modlitby je to nejdůležitější, co sestry mohou těmto ženám dát. Sestry z různých zemí vedou vždy na závěr sobotního setkání společnou modlitbu se skupinou žen stejné jazykové skupiny. Já jsem se dosud účastnila setkání se ženami z Ukrajiny a Ruska a s děvčaty z Nigérie. A zde už jsem zcela blízko těm, kvůli nimž jsem zde.
     Právě dívky z Nigérie jsou zde v Itálii četnými oběťmi nucené prostituce. Mnohé z těch, které potkávám v Ponte Galeria sem byly „naštěstí“ odvezené hned po přistání u italských břehů, avšak jiné už mají za sebou mnohou bolestnou zkušenost otroctví. Těžko vysvětlit těm, které jsou rozzlobené, že po tak drahém a strastiplném cestování do Itálie se mají vrátit domů, do chudoby a s ostudou, že mohou být rády, že to dopadlo takto... Ty, které by se vrátily se zkušeností prostituce, mohou být odmítnuty příbuznými a celou společností, nemluvě o tom, že mohou být v ohrožení také ze strany těch, kdo je nalákali do zahraničí a prodali je. V podobném nebezpečí jsou v podstatě všechny tyto dívky, totiž, že budou „odchyceny“ a vráceny zpět. Cesta do Evropy trvá i několik měsíců, dívky jsou přivezeny na motorových či gumových člunech, některé mají za sebou dlouhé úseky pěší cesty pouští, kde za potraviny a vodu se musí draze platit. Je otřesné slyšet svědectví o tom, že když na poušti už nebyla voda, zbývá vlastní moč, znovu a znovu zachycovaná. Mnohé z nich zažily cestou smrt svých kamarádek. Trochu se ostýchám mluvit takto přímo, ale na druhou stranu vím, že je třeba někdy nahlédnout  i do tvrdé reality, abychom si uvědomili hrůzu těchto skutečností a víc se angažovali - v modlitbě a na cestách, které nám Pán ukáže, abychom se zasadili v boji proti všem formám vykořisťování a novodobého otroctví.
     Jaké jsou tedy mé dosavadní zkušenosti v této bolestné problematice? Ty nejsilnější jsou z dvoutýdenního pobytu na severu Itálie, kde jsem směla bydlet v domě, ve kterém jeden kněz počíná novou etapu služby ženám, které jsou oběťmi obchodování. Již před deseti lety začal pravidelně vyjíždět na noční i denní silnice v okolí, aby hovořil s dívkami na okrajích silnic. Řady z nich se potom ujal a pomohl jim – ve spojení s jednou již zapracovanou asociací – znovu se zapojit do života a především započít cestu postupného uzdravování a nabytí vlastní důstojnosti. Nyní dokončují opravy domu, do kterého postupně přijímají dívky, které mají odvahu vyjít z hrůzy otroctví a násilí, které je na nich denně pácháno jak ze strany klientů, tak těch, kdo je vydírají, berou jim peníze, krutě je trestají, když některý den donesou nižší obnos a udržují je v poslušnosti nepředstavitelně krutými způsoby mučení – bití a kopání do bezvědomí, pálení ... Výčet násilí by mohl pokračovat dál. Jsou to praktiky stejné síly Zla, které známe například z procesů s politickými vězni. Jak jinak se člověk dívá na ženy, kterými by měl tendenci pohrdat. Mnohé z nich jsou skutečné mučednice...
     V domě, kde jsem nalezla po celé dva týdny útočiště, jsem směla zakusit i ovoce neúnavné otcovy služby těmto ženám. Byla jich celá řada, které se vracely „domů“, tam, kde nalezly přijetí a možnost nového začátku (jedna z nich je z Moravy!). Mají teď práci a vlastní bydlení a přicházejí se podělit se svými radostmi a starostmi a ohřát se (mnohdy doslova) u rodinného krbu. Kromě setkání se ženami, které již mohou děkovat za záchranu, jsem v těchto dnech směla mluvit s mnohými, které ještě trpí na silnicích. Otec mne vzal s sebou několikrát na denní či noční vyjížďku v okruhu asi třiceti kilometrů, kde jsme potkali desítky těchto dívek, řada z nich je nezletilých. Kromě občerstvení a rozhovoru jsme jim mohli věnovat i chvíli modlitby, což pro mne byla vždy velmi silná zkušenost. S jak hlubokou soustředěností se tyto ženy modlí! Modlitba s nimi a za ně je něco, na co nechci nikdy zapomenout. A pak na jejich vděčnost za každý projev lidské blízkosti, za pohlazení či objetí, za zahřátí studených rukou. Právě v jedné takové chvíli jsem si velmi silně uvědomovala, že držím v dlaních ruku ženy, kterou mnozí pohrdají jako „prostitutkou“, ale já cítím, že se  setkávám se ženou, která v životě prožívá utrpení, jaké si nedokážu vůbec představit a hluboce se před ní skláním. Mnoho z těchto žen pochází, jak už jsem naznačila, z Nigérie. Jejich situace je tíživější ještě tím, že před odchodem do Evropy musely podstoupit magickými rity „voodoo“ (přestože převážná většina z nich jsou křesťanky), kterými se zavázaly k poslušnosti těm, kdo je do Evropy uvedli. Při neposlušnosti se mohou obávat trestu „duchů“ na nich samých a na jejich rodinách. To je něco, co je udržuje ve stálém strachu a poslušnosti do té míry, že nemusí být ani kontrolované. Jedna z dívek, kterou jsme vídali stát na opuštěné polní cestě za bílého dne, dojíždí například na „své“ místo denně tři hodiny (jedna cesta) sama vlakem a autobusem a pozdě večer se vrací poslušně ke své „madam“. Mnoho z nich trpí velkými duševními a tělesnými problémy, až podezřele shodnými. Měla jsem možnost zúčastnit se konference v Turíně, věnované právě obtížím, které prožívají ženy, jež prošly těmito zásvětnými rity. Hrozné je na tom také to, že tato „zasvěcení“ jsou na bázi příslibu blahobytu a štěstí, blahobytu, které vidí lidé z těchto národů na nás, lidech z bohatých 8% světa. Nikdo jim však nevysvětlil, jakou cenu za tento blahobyt platíme – ztrátu hodnot, vztahů, morálky, víry...
     Nezapomenu také na dva noční výjezdy v jednom městě v severní Itálii, kde do ulic několikrát týdně vyjíždějí skupiny dobrovolníků. Jeden z těchto výjezdů byl právě 8. března, kdy se v Itálii dosud slaví MDŽ. V ten večer se za svými přítelkyněmi z ulice vydaly všechny dobrovolnické skupiny. S balíčkem čokoládek, snítkou mimózy (což je zde tradiční pozornost, kterou zde ženy v tento den dostávají) a přáníčkem s básní o důstojnosti ženy a potřebnými informacemi jsme se zastavovali u zimou se chvějících postaviček a znovu jim ukázali, že jsme jim nablízku. Mnozí z těchto dobrovolníků konají tuto službu již třináctý rok.
Během těchto dvou týdnů jsem také směla navštívit několik komunit, které se těchto žen ujímají a napomáhají jim k návratu do života. I tam jsem pochopila mnohé, co by mne v životě nenapadlo. Například to, jak velmi může období, které tyto ženy prožily na ulicích, změnit jejich pohled na svět a především na sebe samé... Je třeba dlouhého a trpělivého procesu doprovázení, než znovu získají ztracenou důstojnost a než se uzdraví jejich pohled na muže a mezilidské vztahy. Velmi mnoho zde napomáhají rodiny, v nichž mohou tyto dívky zažít zdravé vztahy a příklad obyčejného lidského života s jeho radostmi a starostmi. Dívky, kterým denně procházely rukama stovky euro (aniž by si většinou mohly cokoliv ponechat), potřebují také dostatek času k tomu, než se naučí poznávat hodnotu peněz. Je mnoho dalších oblastí, které je třeba postupně uzdravovat.
     Mnohé jsem zažila, mnohé ještě zakusím, mnohé čtu... Prosím znovu o modlitbu za mne, aby tyto týdny nepřišly nazmar – a především za ty, které se denně znovu a znovu musí vydávat v šanc nebezpečím nemocí, nehod, násilí a denně zakoušejí úzkost nesvobody.
      Tato fotografie  je mou “velikonoční pohlednicí”. Ohýnek, u kterého se za chladné noci ohřívá některá z dívek, nám může být připomínkou ohně, který zakrátko zapálíme před našimi kostely na znamení Kristova vítězství nad vší temnotou. Spojme se společně v modlitbě za všechny, kteří trpí pod nadvládou Zla a násilí a za ty, kteří zlo působí, aby k nim ke všem přišla osvobozující síla Kristova kříže. A také za nás všechny,  abychom se denně stávali nástroji Boží lásky a otvírali se stále více Jeho vedení ke službě chudým dnešních dní.

Ať slavné Kristovo vzkříšení naši i jejich tmu ve světlo promění!
Požehnané Velikonoce vyprošuje                                              sestra Klára Marie

SBOROVÉ  SHROMÁŽDĚNÍ   22.3.2009

Krátká zpráva  odcházejícího  branického faráře

Zpráva, která zde zazněla  na výročním sborovém shromáždění  před rokem, byla  zároveň rozloučením s vámi všemi. A to proto, že jsem chtěl ukončit svou službu v branickém sboru k 31.12.2008. Když jsem však  byl  požádán, abych přece jen  ještě  zůstal  do příchodu svého nástupce  v září, přijal jsem volbu  na toto „překlenovací“ období. Proto  tedy ještě jednou  slyšíte  moji  zprávu – teď už najisto poslední. Protože  nás čeká volba staršovstva,  nebude dlouhá
Myslím, že to podstatné jsem minulý rok   už řekl. Vyznání lásky se nemají opakovat příliš často, aby  neztratila svou  vnitřní pravdivost. Ale i když to vím, chci vám znovu říci, že vy všichni – od nejmenších po nejstarší  zůstanete  stále  částí mého života. Po těch dlouhých  36 letech  to  ani  nejde jinak. Stále vidím vás, které jsem křtil a nyní jste rodiče ba už i prarodiče.
Vidím i ty, kteří dokončili  svou pozemskou pouť a s nimiž jsem se loučil v naději života věčného. Směl jsem nahlédnout do mnoha lidských trápení  a  modlit se za  vás, kteří jste mi byli svěřeni. A především mi bylo dopřáno kázat evangelium. V proměnách časů i v únavě   přibývajících let   jsem cítil svou slabost i nehodnost dostát tomuto  pověření, ale také jsem s úžasem  prožíval, že „Moc předivná nás tiše obestírá“, jak to zpíváme v jedné písni.
 Nicméně se musím  přiznat, že  mě i mou ženu  po léta svírala starost, kde  po skončení služby  skloníme hlavu. Jako černá můra nás provázela úzkost z bezdomoví, které jsme  už jednou zažili na samém začátku mé  farářské  práce v Braníku.  A stala se neuvěřitelná věc: Velkorysý  finanční dar manželů Ivety a Alexandra Branyikových umožnil  staršovstvu zakoupení  kvalitního bytu pro mého nástupce. Tak  nový farář má kam přijít,  aby mohl naplno konat svou práci a starý  farář  má  kde zůstat, aniž by  tím někomu překážel. Děkuji  manželům  Branyikovým z celého srdce za tuto pomoc. Věřím, že pro ně platí slovo Písma: „Bůh není nespravedlivý a proto nezapomene, jak jste se činem  své lásky k němu přiznali, když jste sloužili a ještě sloužíte bratřím.“ ( Žd 6,10)
V naší církvi v poslední době  se dostaly  do centra zájmu peníze,  které byly Synodní radě ukradeny jejím  hlavním ekonomem- podvodníkem. Znovu nám to připomíná, jak je důležité dobré hospodaření s církevními prostředky. Sotva si dokážeme uvědomit, co pro náš sbor znamená  práce našich finančních odborníků, sestry Zdenky Kučerové a Milušky  Kolářové. Po dlouhá léta  konají zcela bezplatně nevděčnou službu, kterou bereme hodně  samozřejmě. Chci jim i za vás  vyjádřit hlubokou vděčnost za to,  že peníze se -  i díky jim - nestaly  ve sboru kamenem úrazu, důvodem k podezřívání a hořkosti.  Moje vděčnost  patří neméně bratru kurátorovi  Pavlu Novotnému, který mnohokrát  doslova  se vydával z posledních sil, aby při svém náročném povolání mohl  vést staršovstvo i nejrůznější sborovou agendu.  Byl mi pomocníkem a oporou, kterou bych jen těžko postrádal. Za jeho laskavost, vstřícnost a ochotu vzít na sebe  břemeno drobných i závažných problémů jsem mu hluboce zavázán.
Dnes bude zvoleno nové staršovstvo. Přál bych svému nástupci  a duchovnímu synu, bratru faráři Jaroslavu Pecharovi, aby v něm našel  tým spolupracovníků, kteří  mu budou pomáhat  v dalším budování toho sboru. Nepochybně to budou  všichni dělat zase trochu jinak, než dosud. Mějte pro to  porozumění a pomáhejte  této práci svými modlitbami i ochotou naslouchat Božímu slovu. To je víc než všechny aktivity, které může uskutečňovat  každý lidský spolek; církev však je duchovní tělo Kristovo, jež žije z jeho přítomnosti, nevynutitelné, ale přesto ve víře stále očekávané. 
A touto nesentimentální jistotou, že i když zvěstovatel odchází, Kristus  Ježíš zůstává, chci  zakončit  svou poslední zprávu. 
Luděk Rejchrt

Zpráva staršovstva o životě a stavu sboru

Milí bratři, milé sestry,
      při dnešním sborovém shromáždění se ohlížíme nejen za sborovou prací uplynulého roku, ale částečně i za uplynulým šestiletým obdobím, po které stálo včele sboru staršovstvo, kterému v letošním roce skončilo volební období. Proto je na dnešním programu jednání volba nových zástupců sboru. Těch bratří a sester, kteří mají spolu s bratrem farářem pečovat o veškerou sborovou činnost, bratra faráře podporovat a pomáhat mu v jeho práci a ve vzájemné bratrské odpovědnosti dbát, aby život sboru byl ve shodě se svědectvím Písem svatých a s církevním zřízením.
     Předcházející zprávy, které již byly otištěny ve sborovém periodiku Brána, snad dostatečně vykreslily, čím náš sbor skutečně žil, z čeho můžeme mít radost, kde jsou ještě určité rezervy, možnosti, co se dá zlepšit. Většinu zpráv, včetně těch, které ještě budou následovat, tj. zpráva o hospodaření sboru a revizní zpráva projednalo staršovstvo na své poslední řádné schůzi.

      Jsme rádi, že nedílnou součástí sboru jsou nejen naši starší členové, od kterých se máme stále co učit, nikterak neorganizovaná střední generace, ale i stále početná mládež. A co je velmi důležité, že máme mezi sebou nejmladší členy - děti, kterým patří nejen pravidelné rodinné neděle a nedělní škola, ale i biblické hodiny pro nejmenší, kde se seznamují s biblickou zvěstí, kde poznávají a současně i ujišťují, že je má náš Pán rád.
      Nikdo z našeho sboru snad nebere jako samozřejmost, že máme každý měsíc již zmiňované radostné obecenství při rodinných bohoslužbách stejně jako společné slavení svaté večeře Páně. Za samozřejmost nelze považovat ani existenci obětavých vedoucích letních sborových táborů a vyučujících Nedělní školy, velmi početnou účast na službách Božích a v neposlední řadě oblíbenou vánoční hru. K tradiční možnosti vzdělávání při pravidelných biblických hodinách pro dospělé se již po několik let zařadily i setkání nejmenších s maminkami nad biblí. Nedovedeme si přestavit, že bychom neměli možnost zajímavého čtení v pravidelném sborovém periodiku Brána či sborové rodinné rekreace, která se k tradici sboru připojila. Jakou radost máme, když před nás několikráte do roka předstoupí komorní pěvecký sbor a orchestr. Možná, že větší pozornosti by si zasloužily společné modlitební chvíle před začátkem služeb Božích. Jediné, co se vytratilo, ale ne jen naší vinou, jsou pravidelná setkání s bratry a sestrami z Dittersdorfu. Z tohoto stručného výčtu sborové činnosti je zřejmé, že branický sbor žije skutečným životem. Za takovýto živý sbor musíme být vděční, vážit si působnosti Ducha svatého.
      Duchovní život sboru je v obětavé péči bratra faráře PhDr. Luďka Rejchrta. Každý účastník se těší na precizně teologicky dobře připravená nedělní kázání, ve kterých najde svoje oslovení Božím slovem, pocítí sílu při umdlévání, víru při pochybnostech či nemoci. Stejné obohacení nachází účastníci biblických hodin. Zde nestačí říci pouhé díky, i když velmi upřímné, ale je potřeba myslet na bratra faráře v přímluvných modlitbách, jak to dělá on sám, aby mu Pán Bůh stále dával sílu a zdraví k další každodenní práci duchovního pastýře do konce jeho volebního období. Staršovstvo oceňuje obětavou službu br. faráře a je mu vděčné za vzájemné vztahy naplněné láskou Kristovou.
      Díky Pánu Bohu za to, že se můžeme kladně ohlížet za prací v uplynulém období. Byl by však omyl si myslet, že nemáme co zlepšovat. Určitě existují některé, byť drobné nedostatky či hluchá místa ve sborové práci. My si je uvědomujeme, ale měli byste to být právě vy, kdo na ně upozorní, kdo nám poradí, v lepším případně i pomůže.
      Mezi takové možnosti, na které myslíme, bezesporu patří:
-	větší využití možnosti soustředění se na Bohoslužby při modlitebních chvílích,
-	pomoc při tvorbě sborového časopisu svými názory, nápady, podněty, připomínkami či informacemi o tom, co se uskutečnilo a co se plánuje,
-	rozšířit skromný počet sester a případně i bratří, kteří se snaží o pomoc druhým v jejich osamělosti, nemoci či stáří,
-	pomoci při službě související s nedělními Bohoslužbami, která není omezena pouze na členy staršovstva.
      Podstatný rozdíl v činnosti sboru v posledním roce šestiletého období oproti předcházejícím letům není. Živý sbor existoval po celé období, stálou je i celková obětavost členů sboru.
      S končícím volebním obdobím je třeba i malé poohlédnutí za prací samotného staršovstva. Předmětem každé schůze bylo projednávání aktuálních problémů a úkolů v oblasti sborového hospodaření, organizačních a technických záležitostí, ale i duchovního života sboru. Většina členů se aktivně zapojovala do jednotlivých úkolů. V posledních měsících, bohužel, pokulhávají pravidelná duchovní zamyšlení, poněkud poklesla průměrná účast, někteří členové a náhradníci začali vykazovat více absencí, někdy i bez řádné omluvy. Věříme, že důvodem jejich nepřítomnosti, stejně jako u omluvených, byly pracovní nebo zdravotní důvody. Tato skutečnost by se měla vzít v úvahu pro zlepšení práce staršovstva v novém funkčním období.
      Většina členů staršovstva se rozhodla svoji účast v tomto správním orgánu sboru ukončit. Jedná se zejména o sestry, které byly členkami po několik volebních období. Právě proto je třeba jim, stejně jako ostatním bratřím a sestrám několika slovy vyjádřit upřímné díky za obětavou, starostlivou a dlouhodobou pomoc při vedení sboru. Každý se podle svého obdarování podílel na konkrétní práci:
-	s. Růžena Černá, byla vždy platnou a aktivní členkou, a to již od r. 1975. Po mnoho let vykonávala poctivě funkci zapisovatele, pomáhala věcnými připomínkami a názory. Přínosem jak pro práci staršovstva, tak pro celý sbor byly její zkušenosti z ekumenické oblasti. Nadále však zůstává ve funkci redaktorky sborového časopisu Brána.
-	s. Miluše Kolářová, po jedno volební období byla pomocí zejména svými ekonomickými zkušenostmi. Velmi zodpovědně a pečlivě se starala o řádné a správné vedení účetnictví. Přestože končí jako členka staršovstva, k práci sborové účetní se hlásí ještě po jedno účetní období, tj. do března příštího roku.
-	s. Zdeňka Kučerová patřila mezi nejdéle sloužící členy staršovstva. Do sborové práce se zapojila v roce 1971. Od roku 1976 vykonávala s nesmírnou obětavostí pokladní sboru. Díky jejím organizačním schopnostem se uskutečnilo mnoho úspěšných sborových zájezdů a její velkou zásluhou jsou již pravidelné sborové dovolené. Byla vždy velmi aktivním členem.
-	s. Rut Nývltová, kooptovaná v roce 2000, nejen z funkce místokurátorky, se dokázala dobrovolně zapojit do plnění sborových úkolů. Práci staršovstva i sboru obohacovala svými konstruktivními podněty a myšlenkami, byla ochotná se přičinit i o fyzicky náročné práce s úpravou zahrady okolo kostela. Nesmírně si vážíme jejího hudebního obdarování, které výborně uplatňovala a bude tomu i nadále v branickém komorním pěveckém a hudebním souboru.
-	s. Jana Žilková odchází ze staršovstva po mnoha volebních obdobích. Její služba začala již v roce 1985. I když byla sice tichá a skromná presbyterka, přesto patřila mezi velmi aktivní členy, ochotně se dokázala zapojit tam, kde to staršovstvo nebo sbor momentálně potřeboval.
-	br. Alexander Branyik působil ve staršovstvu sice jen jedno volební období, ale jeho mimořádná obětavost byla velkou podporou sboru.
-	s. Jarmila Čierná byla zvolena do staršovstva v roce 1991. Byla členkou seniorátní pastýřské rady, jako členka dozorčí rady SZP Diakonie ČCE zprostředkovávala styk s Diakonií. Její poznámky k projednávaným problémům byla vždy platné a užitečné.
-	s. Marta Drápalová se velmi aktivně zapojila do role starší v roce 1997. Její zásluhou byly organizovány přátelské návštěvy se sborem v Dittersdorfu. Obětavě pečovala o Nedělní školu a v posledních měsících úspěšně působila v bytové komisi pro nového duchovního.
-	br. Jaroslav Kučera po celou dobu svého působení ve staršovstvu od roku 1997 byl jeho platným členem. Kromě jeho rozhledu a vždy konstruktivních připomínek a námětů napomáhal v zabezpečení technických záležitostí a řešení obdobných problémů.
-	br. Tomáš Bedrník byl členem staršovstva jen jedno volební období, ale jeho aktivní činnost zná celý sbor. Počínaje obětavou prací s dětmi na táborech, prací s mládeží, přes výborné hudební vedení při rodinných nedělích, vánočních hrách až po hudbu na  sborových svatbách.
-	s. Iva Šubrtová od roku 1997 se aktivně zapojila, a to zejména do vánočních sborových dopisů. V poslední době jsme ji často na jednáních postrádali.
Vřelé díky za obětavost a iniciativu patří ovšem i stávajícím členům a náhradníkům staršovstva, kteří kandidují do dalšího volebního období. Nově zvoleným zástupcům sboru přejeme Boží vedení, dostatek síly, energie a ochoty podílet se na společné sborové práci.
      Za bohatou sborovou prací stojí hodně obětavé práce. A ne vždy za ní stojí jen členové staršovstva. Staršovstvo si uvědomuje, že nejsme sborem několika málo jedinců. Můžeme mít radost, že naopak hodně členů sboru se do sborové práce aktivně zapojuje. Proto stejné uznání si zaslouží všichni aktivní členové sboru, kteří se jakýmkoli způsobem podílejí na sborové práci. Jim patří upřímný dík, že s ohledem na své obdarování a možnosti přispívají svou hřivnou ke společnému dílu na vinici Páně. Někteří z nich přijali kandidaturu do nového staršovstva.
      Upřímné poděkování i vám všem, pravidelným účastníkům, za vaši obětavost a přímluvné modlitby. Bez vás by práce ve sboru nebyla taková jaká je.
      Jménem staršovstva i jménem svým vám všem z celého srdce děkuji za vaši každodenní podporu v naší službě. Prosím, abyste vydrželi a nepolevili ani s novým staršovstvem, které si za malý okamžik zvolíte a abyste se stejnou láskou byli oporou i novému pastýři sboru , který nastoupí svoji službu od 1. 9. letošního roku.     
      Važme si působení Ducha svatého mezi námi a prosme na svých modlitbách za to, aby branický sbor zůstal stále otevřeným společenstvím, aby se zde zjevovala Boží milost, velkorysost a moudrost zvláště při závažných rozhodnutích. K tomu nám dopomáhej Bůh.

Poděkování bratra kurátora
Milí bratři, milé sestry,
      po několikaleté práci ve vedení sborové mládeže a mládeže jihočeského seniorátu jsem začal pracovat ve staršovstvu v Táboře v r. 1976. Při přestěhování do Prahy v r. 1983 jsem byl kooptován do branického staršovstva a od r. 1991 (3 volební období) jsem vykonával funkci kurátora.
      Snažil jsem se pracovat „na plný plyn“. Mým krédem bylo, aby ve sboru byly vztahy naplněny láskou a vzájemným porozuměním. Zejména jsem měl na mysli, aby staršovstvo stálo za svým duchovním a v jeho náročné práci mu vždy a jen pomáhalo. V současné době se opravdu cítím unaven. Proto v této funkci, kterou jsem dělal rád a jak jsem uměl, ale i s lidskými chybami, končím. A to je důvod, abych se nyní sám ohlédl zpět.
      Nejprve bych chtěl poděkovat bratru faráři, se kterým jsme vzájemně navázali velmi dobré vztahy. Vzniklo mezi námi silné bratrské pouto. Jsem rád, že jsem mohl stát vedle člověka, kterého si vážím jako osobnosti, ale především jako věrného a pokorného Božího služebníka.
      Děkuji všem bratřím a sestrám starším za jejich aktivní přístup ke službě sboru. Přesto, že jsme řešili mnohdy ne zrovna jednoduché záležitosti, měli jsme na řešení i protichůdný názor, byly vztahy mezi námi naplněny láskou, což jsme si s vděčností připomínali na naší poslední schůzi.
      V neposlední řadě děkuji Vám všem, kteří jste mi byli nápomocni, třeba jen úsměvem či vřelým stiskem ruky. Zvláště v poslední době byly chvíle, kdy toho na mne padalo až příliš. A pokud jsem svoji práci nedělal podle Vašich přestav (toho jsem si plně vědom) nebo dokonce někomu z Vás něčím ublížil, tak mi to, prosím, odpusťte.
     Děkuji Bohu, za jeho vedení a pomoc, kterou jsem tolik potřeboval.
     Přeji nově zvolenému staršovstvu i novému kurátorovi, aby též cítili Boží vedení, aby byli k sobě též skutečnými bratry a sestrami, aby je provázela láska Kristova. Moc bych si přál, aby ve stejném duchu jako dosud, byly i vztahy k novému duchovnímu. Nedopusťme, prosím, srovnávání s naším současným pastýřem. Každý má své obdarování, a tak i br. Pechara přijměme v lásce a porozumění.
      Ať Pán žehná naší sborové práci a sborovému životu.                  Pavel Novotný

Zápis ze  sborového shromáždění 22. března 2009 (zkráceno)

1. Zahájení  (br. kurátor Pavel Novotný)
2. Ověření funkcionářů shromáždění
(zapisovatel br. Hoznauer, verifikátoři zápisu s. Jarmila Čierná a s. Rút Nývltová
 revizoři účtů s. Anna Běťáková a br. Ladislav Žilka,
	volební komise a skrutátoři s. Marta Drápalová, s. Zdena Kučerová,
	s. Kristýna Plháková a br. Michal Slabý)
3. Informace o volbě do staršovstva sboru
(br. kurátor Pavel Novotný; volební právo mají všichni členové sboru starší 18 let)	
4. Představení kandidátů   (kandidáti povstali ze svých lavic) 

5. Volba do staršovstva sboru tajným hlasováním
6. Zpráva bratra faráře Luďka Rejchrta o duchovním životě sboru
7. Zpráva staršovstva o životě sboru proslovená br. kurátorem
8. Zpráva o hospodaření sboru (br. kurátor)
9. Revizní zpráva (br. Ladislav Žilka)
10. Návrh rozpočtu na rok 2009
(869 000 Kč + mimořádný výdaj 3 700 000 Kč za byt pro nového kazatele;
	předpokládaný přebytek 51 000 Kč)
11. Rozprava k předneseným zprávám  (nikdo nevystoupil)
12. Odsouhlasení přednesených zpráv
(včetně zpráv o dalších činnostech ve sboru – viz příloha sborového časopisu 	Brána č. 3/2009: zprávy za dorost, mládež, nedělní školu, biblické hodiny pro 	maminky s dětmi, skupinky, sdružení YMCA Braník a tzv. outdoorové akce)
13. Zpráva br. kurátora o koupi bytu pro nastupujícího kazatele
(kupní smlouva po důkladné práci „bytové komise“ ve složení s. Marta 	Drápalová, br. Jiří Holý a br. Ivo Plhák byla podepsána 11. března 2009; 
	br. kurátor rovněž ocenil nezastupitelnou pomoc právníka při přípravě 	smlouvy)  	
14. Krátká diskuse ke koupi bytu pro nastupujícího kazatele 
	(vystupující vesměs vyjádřili souhlas s řešením této otázky a vyslovili 	poděkování všem, kteří se v této záležitosti angažovali)
15. Přátelské doporučení s. Rút Nývltové nastupujícímu staršovstvu
(s. Nývltová v něm kladla důraz na potřebu větší snahy o lepší vzájemné 	poznávání mezi členy sboru a staršími a na jejich otevřenější komunikaci)
16. Osobní slovo bratra kurátora Pavla Novotného
17. Odhlasování počátku funkčního období nastupujícího staršovstva	  
	(1. řádné shromáždění nového staršovstva se ohlašuje na pondělí 
11. května 2009;
	pokud bude staršovstvem zachována stávající nepsaná sborová praxe, jeho 	jednání se mohou zúčastnit i zvolení náhradníci staršovstva, jež mohou 	vystoupit v rozpravě, nemají ovšem hlasovací právo)
18. Zpěv písní před vyhlášením výsledků voleb do staršovstva
	(po spontánním návrhu br. Jaro Křivohlavého)
19. Vyhlášení výsledků voleb do staršovstva sboru na funkční období 2009 – 2015
(celkem bylo odevzdáno 104 platných hlasovacích lístků, ke zvolení starším 	sboru či náhradníkem do staršovstva bylo zapotřebí obdržet nadpoloviční 	většinu platných odevzdaných hlasů, tudíž alespoň 53)

Staršími sboru na období 2009 – 2015 byli zvoleni tyto sestry a bratři:

	Pavel Novotný			91 hlasů
	Michal Mazný			89 hlasů
	Jana Stralczynská		86 hlasů
	Dušan Bruncko			85 hlasů
	Jiří Holý			80 hlasů
	Alexandr Slabý			78 hlasů
	Jan Ámos Dus			73 hlasů
	Jitka Zvánovcová			66 hlasů
	Ivo Plhák			66 hlasů
	Aleš Drápal			65 hlasů
	Kamil Skuhra			62 hlasů
	Leoš Pospíšil			59 hlasů

Náhradníky do staršovstva sboru byli zvoleni tyto sestry a bratři:

	Miriam Žilková			56 hlasů
	Jan Filip Chadima		55 hlasů
	Aleš Hoznauer			55 hlasů

Po vyhlášení výsledků voleb bylo sbor. shromáždění zakončeno společným zpěvem písně.
  				           Zápis vyhotovil: br. Aleš Hoznauer

POKÁNÍ

      K základům křesťanství patří přesvědčení, že v Kristu dostáváme nový život, který vede ke smíření s Bohem. Nemusíme vytvářet nějaký teologický systém, abychom jasně cítili, že něco se musí v takové situaci stát zásadního i na naší straně. Ne pro to, abychom si Boží milost zasloužili, ale abychom ji mohli přijmout. O každém z nás platí slova apoštola Pavla, že činíme to, co nechceme. Nemine den, abychom neudělali nebo neřekli něco, čeho pak litujeme. Někdy třeba i celý život. 
      Patří k našemu přirozenému vybavení, že svá selhání zlehčujeme, zatímco hrubosti a nespravedlnosti druhých lidí vnímáme velmi vážně. Někdy neprávem, někdy právem. Jsou to lidská ústa, zloba, závist, lenost, nečisté choutky a všelijaká závislost, co činí náš svět tak obtížným místem pro život. Naše doba má sklon hřích zlehčovat. Dřívější časy jsou vnímány jako upjaté, zatímco o dnešku se má za to, že dovoluje lidem být více sami sebou. Samozřejmě, že kus pravdy na takovém pozorování je. Ve společnosti, která má jistá mravní očekávání, skutečně lze obvykle vystopovat mnoho pokrytectví. Kus pravdy ale není celá pravda.
      Pokání je vykročením ze svázaností a hříchů, o kterých víme, i které si neuvědomujeme. „Čiňte pokání a věřte evangeliu” je Ježíšova výzva. Jak se to dělá a z čeho že máme činit pokání? A proč?
      Je to poměrně jednoduché. Oběť, která není čistá, nenapomáhá k dobrému. Následování Krista a setrvávat v hříchu je pohoršením. 
      Činit pokání je současně projevem vůle i lítosti. Teologové dnes často píší, že pokání je změna smýšlení. To jistě ano, ale není to záměna bez hodnotícího znaménka. Není to jako když přejdu od Coca-coly k Pepsi (či naopak). Je to odvrácení se v hrůze od toho, jak jsem žil, konal a jaký jsem. 
      Je opravdu správné mluvit o hrůze? Vždyť zase tolik opravdu hrůzných věcí kolem sebe nevidíme. Je pravda, že v době a místě, kdy lidé nemusí ustavičně bojovat o holou existenci, jsme málokdy svědky nějakých krutostí, alespoň na veřejnosti. To ovšem nic nemění na skutečnosti, že jak rodina, tak zaměstnání nebo škola mohou připravit peklo. Kolik se tam najde ponižování, ať už nezakrytě mocensky, nebo různými posměšky a pomluvami. Kolik je tam nenávistné soutěživosti o lepší postavení, větší prestiž, větší přízeň, ať už rodičů nebo nadřízených. Pro kolik sourozenců bratr nebo sestra představují nelítostného konkurenta, kterému se nesmí nic darovat. A kolik rodičů a manželů uplatňuje všelijaké více či méně skryté metody manipulace, které umožňují mít nad tím druhým moc. To všechno jsou břemena, která je třeba při vstupu do Božího království odkládat.
      Moc často nevíme, jak na to. A není lehké najít v tomto směru vedení. Kazatelé často hovoří se strachem, aby nebyli shledáni příliš moralističtí. A mnoho věcí bývá všelijak hluboko zasutých a sami svým sklonům nerozumíme. To je ta méně příjemná stránka zvyku udržovat jistou civilizační fasádu. V jistém smyslu bývá pokání pro drsně a přímočaře jednající lidi jednodušší. My sami sebe často málo známe. Blízcí, kteří by nám snad mohli pomoci, se bojí se nás svou kritikou dotknout. K modlitbě, aby nám Hospodin osvětlil, jací opravdu jsme, se málokdo osmělí. A hlavně nemáme čas být sami se sebou, protože toho máme hodně na práci nebo si chceme takzvaně užít. 
      Ta naše přezaměstnanost se ďáblovi docela podařila. Obvykle totiž nadměrné pracovní tempo stejně vydržíme jen po jistou dobu. Do zbylého času se vlamují různé náhražkové rituály jako je četba novin, sledování televize, hra na počítači, návštěva hospody nebo lepších restaurací, což vše často vnímáme jako zaslouženou relaxaci. Tak tomu opravdu může být, ale stejně to nic nemění na faktu, že je to součástí strategie se vyhýbat tomu podstatnému. 
      To vše patří k důvodům, proč je nám pokání obtížné a cizí. Bůh nás však povolává k jinému životu. Nechce, abychom stále znovu klesali pod týmiž hříchy, jak se nám většinou děje. 
      Co s tím? Pokání je prvý bod. Vyznat hřích a uvěřit, že má smysl ho přinést před Ježíše. On mě přijme a spoléhám-li se na moc jeho oběti, zbavuje hřích jeho hořkosti a síly. Toto však není nějaký samoobslužný automat. Poznávám-li své zkažené nitro, musím opravdu bojovat, abych uvěřil, že jsem v Kristu nové stvoření. Aby ten boj byl úspěšný, musím leckdy podstoupit nemalé úsilí, abych pochopil, kde se to či ono zlo ve mně bere. Často to je prostě žádostivost a svévole. Chci něco, co mi nepatří nebo ještě nepatří, případně chci dělat něco, o čem vím, že se to nemá. Možná, že jsem se už poučil o hořkých koncích, ale přesto mám sklon se vracet ke starému hříchu jako pes ke svému vývratku. Zde je na místě nepřeceňovat svoje síly. Někdy pomůže radikální řešení, které v nadsázce nabízí evangelia: „Pohoršuje-li tě ruka tvá, utni ji.” Co to znamená? Třeba změnit zaměstnání, cítím-li, že mě na pracovišti trvale, až neodolatelně, láká určitý člověk, s nímž by bylo při častějším styku riziko sestupu do nevěry. Nebo třeba neobnovitelně vymazat počítačovou hru, na které jsem strávil už spoustu času, i když mám pořád sklon si namlouvat, že to příště už budu mít pod kontrolou. Nebo spálit věštecké knihy a návody na dělání horoskopů, nechodit raději vůbec do videopůjčovny, když nevím, zda odolám opět pokušení si půjčit nějaké porno, prodat televizi, když nedokážu omezit čas před ní strávený, přestat chodit vůbec ulicí, kde je hospoda, co v ní sedávají mí bývalí kumpáni nebo spolužáci. Raději si vůbec nekupovat čokoládu, když vím, že většinou neodolám touze ji sníst celou na jedno posezení. Možná vám to přijde směšné nebo málo duchovní. Nicméně mnoho velkých mužů – a asi i nemálo velkých žen – dojelo na závislosti na banálních hříších. To, zda se dokážu pravidelně stavět před Boží tvář, má velkou moc. Ne nadarmo je psáno, abychom v modlitbách neustávali. 
      V moderní době mnoho zla však nepochází z nějaké přímočaré touhy nebo závislosti, ale je výrazem našich předchozích zranění. Nepřijetí ze strany rodičů, sourozenců, spolužáků a spolucírkevníků nás může poznamenat na celý život. Jako bychom se nevědomky mstili za příkoří, kterých se nám dostalo. Anebo prostě jen nedovedeme být kvůli nějakému zranění a strachu šťastni. Na místě je porozumět příčině našich postojů, vstoupit do hlubin svého srdce i vzpomínek, a předložit situaci Ježíši. Mluvit s ním o ní. Je-li to možné, mluvit případně i s bratry a sestrami ve víře. Protože teprve, když pochopíme, o co jde, můžeme se plně napřít směrem k odpuštění. Opravdu odpustit nebývá často snadné. Někdy to znamená boj na dlouhou dobu. Odpuštění je i zápas o spravedlnost, o pochopení, jak že ty věci opravdu byly. Neodpuštění nás vnitřně svazuje. Ne nadarmo se píše, že nám bude odpuštěno v míře, v jaké sami odpustíme. Odpuštění je neseno mocí Ježíše Krista, neboť on odpustil těm, kteří ho přibili na kříž. Někdy se ale zdá, že naše zranění je tak hluboko, že se k němu nemůžeme dostat. Pak potřebujeme pomoc třetí osoby, a je už na nás, zda se spolehneme na profesionály, nebo budeme hledat pomoc v církvi u lidí, kteří mají zvláštní dary. Důležité však je se svou situací nesmířit. 

      Pokání je počátek života s Ježíšem, ale není zárukou, že neselžeme. Selhání patří k životu křesťana a církve. Otázka je, jak moc se dnešní církve, zvláště protestantské, umí se syrovostí hříchu vyrovnávat. Tváříme se spořádaně a málokdy mluvíme o svých selháních konkrétně,  i když vyznáváme, že jsme společenství hříšníků. I ti, kteří stojí v čele, ve staršovstvu, na kazatelnách, ve vedení mládeže, v seniorátních a jiných radách, mají svá pokušení a své pády. Je dobré si opakovat, že je to normální. Je dobré vědět, že není normální, pokud svůj hřích nemám komu vyznat. Nejde o nějaké flagelanství, ani o neustálé měření své duchovní teploty. Jde o to, že temné a nepěkně věci mají svoji moc zejména, zůstávají-li zasuté v temnotě. Vyjdou-li na světlo, tak svou utlačovatelskou sílu rychle ztrácejí. 
      Pokání je mnohdy obtížné. Ale stojí za úsilí. Není těžké vysledovat v osobním životě, že naši bližní bývají nejvíce protivní, mají-li špatné svědomí. A to často může jít o maličkosti, nedodržené sliby,
promarněný čas. Skutečně zásadní selhání působí jako vězení, ze kterého není úniku. Život se najednou začne točit kolem jeho popírání nebo skrývání. 
      Není samozřejmě lehké nastolit atmosféru, ve které lze o takových selháních hovořit. Viny druhých totiž vidíme ostřeji než své vlastní. To je jeden z možných zdrojů neporozumění a strachu. Jiným může být strach z porušení důvěrnosti. Nicméně je těžké si představit, že církev naplňuje to, k čemu byla povolána, jestliže nevytváří pravdivé společenství, ve kterém jeden druhému můžeme bez obav vyznávat své hříchy.

      Tam, kde vina zůstává skryta, odchází radost. My se však máme v Kristu radovat a užívat svobodu, kterou nám přináší. Je to svoboda od spoutanosti hříchem. Je to svoboda jeho přijetí a jeho odpuštění. Je to svoboda nového života. A koneckonců je to i svoboda z pravdivého pohledu na sebe sama. Ďábel rád našeptává, jak jsem totálně nemožný. Nejsem, nejsi. Jsme povoláni k radostnému životu v Kristu. V jiných situacích, kdy se zdá, že vše máme pod kontrolou, vše se daří, v nás ďábel podporuje představu neomezených možností. To je ten boháč, který chce strhnout své sýpky a postavit nové. Budete jako bohové. V životě se vám podaří to a to, dosáhnete toho a toho. Vzpomenete si, jak jste si malovali svoji budoucnost? Realita byla jiná. Skrze Krista se však můžeme vrátit sami k sobě, přijmout sebe samotné takové, jací jsme, a skrze moc Kristovy oběti zakoušet, že se přiblížilo Království nebeské, ano, že už je mezi námi.           
                                                                                                                                  Aleš Drápal – pro Hovory Gama

POZVÁNÍ  DO  TRAVNÉ

Begegnungs – Rüstzeit  in Prag und Travná

Wir laden Euch herzlich ein zu einer Begegnungs-Rüstzeit nach Prag und Travná in Tschechien......
Milí mládežníci, srdečně vás zveme na česko-německé setkání mládeže na Travné v Rychlebských horách v termínu 19.- 26. července 2009. Na začátku strávíme s německou mládeží den v Praze a poté se společně přesuneme na Travnou, kde vás čeká týden plný her, výletů po okolí, společných duchovních programů i možnost zamyslet se s ostatními nad otázkami, na které hledáte odpověď. Pro zájemce výuka němčiny zdarma. Cena pobytu 2500kč.Přihlášky do 30.6.2009.

Znalost němčiny není nutná – aneb rukama a nohama se domluvili již mnozí.

Těšíme se na vaši účast!         Více informací na www.travna.cz 
a u Barbory Stralczynské, 776 768 103, stralczynska@centrum.cz 

AKCE  YMCA  BRANÍK   JARO – LÉTO 2009

C12/P6MATRIX-407/DIVOKAC5ORLICE (10.-13. dubna 2009)	

 	Dobrodružná výprava do prostor GV443. Vhodné pro otužilce a dobrodruhy s čárkovým kódem. Pozor na AGENTY a zlé podprogramy všeho druhu...  (Vodácká jarní akce)
	
 Vedoucí: Marie Jelínková, Aleš Jelínek, Pavel Měska, Anina Hrubá

MTBO závod (18. dubna)	
 
 	Jde o orientační závod na kole. Tuto akci můžete brát také jako pěkný výlet na kole a nemusíte vůbec závodit!! 
	
 Vedoucí: Pavel Měska, Jan Jeroným Zvánovec
  
Ohře 2009 - Putovní tábor  (1.7.-11.7 2009)	

 	Chceš o prázdninách zažít dobrodružství a poznat nové kamarády? Vyprav se s námi na vodácký putovní tábor, kde toto všechno můžeš zažít. (Putovní vodácká akce na řece Ohři)
	
 Vedoucí: Pavel Měska, Marek Pospíšil, Anina Hrubá, Zuzana Bílková a Rút Buršíková
  
Podkarpatská Rus (13.7.-26.7. 2009)	
 			
 	Chceš se s partou kamarádů projít po divokých horách? Brouzdat se trávou, koukat do dáli a rozjímat? Podívat se, jak se žilo před padesáti lety? Dobýt nejvyšší horu Ukrajiny? Jo? Tak pojeď s námi! 
			
 Vedoucí: Lukáš Drápal, Jitka Čierná			

Vůz 2009 (5. - 11. 7. 2009)

 	Trampsko-divadelní romantické putování po vlastech Českých 
	
 Vedoucí: Veronika Šumová, Magda Slabá
  
Více informací a možnost přihlášení na: http://branik.ymca.cz

TURISTÉ

V neděli 16. dubna se po skončení bohoslužeb vydáme pod vedením manželů Holých na procházku vltavským údolím až k cíli – zatím utajovanému.

POZVÁNÍ  NA  SVATBU

Barbora Stralczynská a Matěj Louda - S radostí oznamujeme, že si slíbíme lásku,úctu a věrnost před Bohem i lidmi v sobotu 16. května 2009 ve 14 hodin v kostele U Martina ve zdi, Martinská 8, Praha 1. Přijďte s námi oslavit tuto radostnou událost.
 
Srdečně  Vás zveme i na afterparty, která se bude konat od 16,30 hodin
v prostorách kostela ČCE Jižní Město,  Praha 4 Chodov, Donovalská 53 
(hned vedle Chodovské tvrze)

program dne

	14,00	Svatební obřad u Martina ve zdi,  od 15  gratulace, dary, focení
	16,30	zahájení afterparty na Jižním Městě, hostina pro všechny 
	18,00	laškovný program
	19,00	prostor k veselení, hudba k poslechu i tanci

Bližší informace o svatbě, party i darech viz www.loudovi.net

1. května u Slabých na chatě
Zveme vás na tradiční setkání u manželů Slabých.
Začátek akce: mezi 9. - 10. hodinou
Předpokládaný konec akce: kolem 18. hodiny
Program: podle zájmu a věku se můžete rozodnout pro některé z mnoha aktivit:
procházka po krásném okolí
sport - ping-pong, volejbal, fotbal
korálkování
společenské hry
hudba a zpěv
společný oběd
opékání na ohni - co si kdo doveze
Budeme vděčni za jakékoliv příspěvky k pohoštění

Pohoštění - guláš, polévky, bábovky, koláče ...
Adresa chaty: Černická 254, Černíky, Zvole u Prahy