Děti a Večeře Páně

1. Úvod
2. Děti u stolu Páně (2004)
3. Dopis učitelů Nedělní školy (listopad 2009)
4. Pozvání k Večeři Páně (prosinec 2009)
++++++++++++++++++++++++++++++++++

1. Úvod

Diskuse o účasti dětí na Večeři Páně probíhají v naší církvi již delší dobu a řadu let i v našem sboru. Poté, co více dětí vyjádřilo touhu po přijímání svátostí, se bratr farář Luděk Rejchrt se staršovstvem rozhodli vyjít těmto hlasům vstříc. Pojednání Děti u stolu Páně z 14.6.2004, které bratr farář připravil a které potom delší čas viselo na sborové nástěnce, doporučujeme jako pečlivé, teologicky odpovědné, a přitom nepříliš dlouhé uvedení do těchto složitých otázek.

Na toto pojednání jsme také vděčně navazovali v posledních týdnech, když jsme se z iniciativy učitelů Nedělní školy na staršovstvu, v užších rozhovorech a v mailech zamýšleli nad některými praktickými důsledky této praxe. Proto se v našem novém textu – Pozvání k Večeři Páně (viz níže) – nalézají jednak formulace téměř doslova převzaté ze zmíněného staršího pojednání, jednak více detailů o provozu Nedělní školy. Dalším záměrem textu je poskytnout informace o bohoslužebném provozu těm, kdo do kostela přicházejí poprvé, například návštěvníkům z jiných církví. Rádi bychom i touto cestou napomohli k tomu, aby se mezi námi cítili dobře.

Paralelně s tímto textem vznikal i Dopis učitelů Nedělní školy, otištěný již v listopadové Bráně. Jeho adresáty jsou rodiče dětí, které přicházejí do Nedělní školy, a některé také ke stolu Páně.

Všechny tyto texty vznikaly na modlitbách a v touze, aby slavnost Večeře Páně v našem sboru probíhala ve vší svobodě i odpovědnosti a v radosti nad každým, kdo se k ní přidá.

Jan A. Dus

2. Děti u stolu Páně (pokus o řešení problému) (14.6.2004)

	Večeři Páně ustanovil Pán Ježíš. Všichni křesťané ji pokládají za svátost, viditelné znamení, jímž jsme ujišťováni, že jeho oběť se týká právě nás. On sám, Ukřižovaný a Vzkříšený je tu hostitelem těch, kteří mu uvěřili, křtem byli připojeni k jeho Církvi a vyznávají jej jako svého Pána.
Když stojíme u stolu Páně a přijímáme chléb a víno, slyšíme jeho slovo: „toto je moje tělo.. toto je moje krev“. A tomu pokorně věříme; vždyť tajemství Kristovy přítomnosti ve Večeři Páně se vymyká každému pokusu je pochopit a zařadit do jakéhokoli věroučného systému. Z církevních dějin víme, jak snadno se ze svátosti jednoty Božího lidu stává nástroj rozdělení, jestliže nad vírou, láskou a nadějí převáží duchovní nadřazenost, samospravedlnost či církevní právo.

	Tak jako se na účast při svaté Večeři nikdy nemůžeme uspokojivě připravit ( máme-li pocit, že jsme „ hodni“, jsme tím už „diskvalifikováni“ , protože se nás zmocnila pýcha ), stejně tak se tato účast nedá stanovit podle data narození. Představa, že dospělý člověk je Kristu bližší než dítě, protože má víc znalostí a zkušeností, je biblicky nezdůvodnitelná. Husitská reformace naopak kladla důraz na vysluhování Večeře Páně dětem, protože Kristus právě děti k sobě zve. Dětské přijímání už od kojeneckého věku je běžné v pravoslaví, v katolické církvi mohou děti přistupovat k eucharistii, když chápou rozdíl mezi obyčejným jídlem a posvátným chlebem, tedy asi v šesti letech.

V českobratrské evangelické církvi se ujala praxe, dnes už přijímaná značně kriticky, že ke stolu Páně přistupují pokřtěné děti až po konfirmaci. Základní orientace v Bibli, katechetické minimum, seznámení se životem církve a tedy „utvrzení ve víře“ (to je obsahem konfirmace) je něco velmi důležitého, oč žádají u nás nejen čtrnáctiletí, ale o desítky let starší bratří a sestry; pociťují potřebu uceleně a utříděně seznámit se s tím, čemu věří.
A přece ani konfirmační vědomosti, ani konfirmační akt sám o sobě nemůžeme chápat jako „vstupenku“ do společenství stolu Páně. Byla by totiž neplatná. V biblickém pochopení jí dává platnost jen živá víra v Ježíše Krista jako Pána a Spasitele a křest svatý. Už křtem, nikoli až konfirmací jsme připojeni k duchovnímu Tělu Kristovu, Církvi svaté a obecné.
	
Naše církev jako částka Kristovy Církve zná křest dospělého a křest nemluvňátka. V prvním případě je to jasné: ten, kdo při křtu vyzná svou víru, smí přistoupit ke Kristovu stolu. Jak však správně odpovědět osmiletému dítěti, které se ptá svých rodičů: “Proč nemůžu jít s vámi k Večeři Páně, kdy jste mne dali pokřtít a v Pána Ježíše věřím jako vy?“ Snad tak, že má počkat šest sedm let, až bude po konfirmaci? 

	Pokřtěné děti v našem sboru – aspoň některé – touží po společném stolování s námi dospělými. Můžeme si pomyslet, že to je dětský vrtoch a že pro něco tak významného ještě nejsou zralé. Pak ovšem sebe pokládáme za ty, kteří už svou dospělostí stojí duchovně výš; víru dětí asi podceňujeme, zatím co Pán Ježíš ujišťuje, že jejich je království nebeské. Na druhé straně se můžeme oprávněně ptát, zda ke stolu Páně s těmito dětmi nepůjdou třeba jejich kamarádi, kteří jsou s nimi – možná poprvé – v Nedělní škole a jinak nic nevědí o věcech víry. Děti přece rády napodobují. Nebude to tak i zde?

	Všechny tyto otázky jsme ve staršovstvu probírali ze všech stran. A také jsme se modlili za moudrost ke správnému rozhodnutí. Máme žádat na dětech vyznání před sborem, abychom se tak „pojistili“ před přílišnou samozřejmostí? Nebude to však pro dětskou psychiku nadměrný nárok, který nemáme právo vznášet? Není vyznavačským aktem vposledu už sama účast dítěte u stolu Páně? Možná, že bude k prospěchu také krátký rozhovor s farářem a kurátorem; zde může dítě - úměrně svému věku - povědět něco o svém vztahu ke Kristu, jemuž patří od svého křtu. V žádném případě však se nemusí bát žádného „duchovního kádrování“, protože přece my všichni žijeme jen z milosti, jež přesahuje pochopení dítěte i dospělého.

	Najde však dítě odvahu vyjádřit svůj úmysl přímo? Nebo by bylo vhodnější, aby o tom promluvilo s někým, k němuž má důvěru? Pak by snad bylo dobré, aby k rozhovoru přišli oba. A ten by mohl být třeba po rodinných službách Božích či kdykoliv jindy.

 	Po velmi důkladném promýšlení a vážení všech pro a proti jsme došli jednomyslně k tomuto závěru:

1. Stůl Páně je v našem sboru otevřen všem pokřtěným dětem, které věří v Ježíše Krista jako svého Pána a touží po Večeři Páně. Mohou tedy přistupovat, i když nebyly dosud konfirmovány.

2. děti, které se chtějí poprvé účastnit vysluhování, to sdělí včas svým rodičům, učitelům Nedělní školy, či vedoucím dorostu . Společně s nimi ( případně samy) o tom promluví s bratrem farářem a kurátorem.

3. Jméno dítěte, jež s námi poprvé přijímá svatou Večeři, oznámíme ve sborových ohláškách a dítě přivítáme.

Radujeme se z toho, že mezi hosty Kristova stolu uvidíme brzy i naše malé bratry a sestry. Velmi se na to těšíme.
								Luděk Rejchrt

3. Dopis učitelů Nedělní školy

Milí rodiče,
v našem sboru probíhá každou třetí neděli v měsíci a také o církevních svátcích Večeře Páně. Jsou k ní zvány také pokřtěné děti, které vyznávají Ježíše jako svého Pána a Spasitele. Tato možnost je v našem sboru zavedena již od roku 2004 a vychází z platných řádů naší církve. Děti však k VP odcházely z nedělní školy uprostřed biblického výkladu a nebylo prakticky dořešeno, aby se účastnily i liturgické přípravy, předcházející vlastnímu vysluhování. Proto bychom rádi tuto věc dořešili a máme následující návrh.

Pro děti v NŠ připravíme základní biblický program tak, aby kopíroval dobu kázání br. faráře. Poté děti upozorníme, že během společné bohoslužebné písně, která následuje po kázání, bude začínat VP. Pokud budete chtít jít k VP jako rodina, pak si děti během této písně z nedělní školy vyzvednete. Jak se předem v rodinném kruhu rozhodnete, ponecháváme plně na Vás.

Do kruhu kolem stolu Páně je však možné přicházet i s dětmi, které svátost nepřijímají. Těmto dětem je v kruhu při VP udíleno požehnání.

Program pro ostatní děti bude v přilehlých místnostech i nadále zajištěn.

Máte-li jakékoliv pochybnosti o tom, jak tuto věc uchopit, bratr farář s Vámi rád celou záležitost osobně prohovoří. Uvítáme i Vaše podněty a zkušenosti, aby byla celá tato věc v našem sboru doladěna. Přejeme si, abychom ve vzájemném respektu i ve vší svobodě a odpovědnosti mohli sdílet radost z milosti našeho Pána.

V Praze dne 5.listopadu 2009

za učitele NŠ a staršovstvo
Miriam Žilková, Kamil Skuhra
farář Jaroslav Pechar

4. Pozvání k Večeři Páně

(1) Večeře Páně jako znamení jednoty

Křesťané pokládají VP za svátost, viditelné znamení Boží milosti. Sám Ježíš Kristus je hostitelem těch, kteří mu uvěřili, křtem byli připojeni k jeho Církvi a vyznávají jej jako svého Pána. S pokorou přijímáme jeho slova: „toto je moje tělo, toto je moje krev“, neboť tajemství Kristovy přítomnosti ve svátostech se vymyká každému pokusu je pochopit a zařadit do jakéhokoli věroučného systému. Z církevních dějin víme, jak snadno se ze svátosti jednoty Božího lidu stává nástroj rozdělení, jestliže nad vírou, láskou a nadějí převáží duchovní nadřazenost, samospravedlnost či církevní právo.

Proto v Českobratrské církvi evangelické k Večeři Páně jsou zváni pokřtění, kteří přijímají evangelium Kristovo. Toto pozvání se vztahuje i na pokřtěné členy jiných křesťanských církví.

(2) Přijímání svátostí a požehnání

Stává se, že do kruhu kolem stolu Páně přicházejí i lidé nepokřtění, například ti, kdo se teprve ke křtu připravují (=katechumeni), nebo malé děti, aby se rodina při obřadu nemusela dělit. Vítáme je ve víře, že jejich přítomnost v kruhu je výrazem touhy po jednotě Božího lidu. Bratr farář jim neuděluje svátosti, ale požehnání. (Je vhodné ho na to včas upozornit, například gestem sepjatých rukou.) Požehnání ovšem není jakousi nedokonalou náhradou za svátosti, ale svébytným znamením Boží milosti a závdavkem všech dobrých věcích, které Hospodin nabízí všem bez rozdílu.

(3) Večeře Páně a konfirmace

Obsahem konfirmace – „utvrzení ve víře“ – je základní orientace v Bibli, katechetické minimum a seznámení se životem církve – zejména té církve, ve které se konfirmand ke konfirmaci připravuje a k níž se chce osobně přihlásit.

Podle obvyklé praxe v ČCE děti přistupují poprvé ke stolu Páně až po konfirmaci; to však neznamená, že by konfirmace sama o sobě byla jakousi „vstupenkou“ ke stolu Páně. Tou je jen živá víra v Ježíše Krista jako Pána a Spasitele a křest svatý. Už křtem, nikoli konfirmací jsme připojeni k duchovnímu Tělu Kristovu, Církvi svaté a obecné. Konfirmací se pak přihlašujeme ke konkrétní církvi a k místnímu sboru.

(4) Večeře Páně a děti

Proto je v našem sboru stůl Páně otevřen také všem pokřtěným dětem, které věří v Ježíše Krista jako svého Pána a touží po Večeři Páně. Mohou tedy přijímat svátosti, i když nebyly dosud konfirmovány.

Děti, které se chtějí poprvé účastnit vysluhování, to sdělí včas svým rodičům, učitelům Nedělní školy, či vedoucím dorostu. Bratr farář nabízí všem rozhovor o případných nejasnostech.

Jméno dítěte, jež s námi poprvé přijímá svatou Večeři, oznámíme ve sborových ohláškách a dítě přivítáme.

(5) Děti a Nedělní škola

Účast menších i větších dětí při bohoslužbách je pro nás znamením Boží milosti. Zejména při společných písních se radujeme z toho, jak i nejmenší se k nim hlasitě připojují. Víme ovšem, že dětská pozornost je omezená. Aby děti nebyly unavovány a rušeny dlouhými řečmi, kterým nemohou rozumět, je pro ně připraven jiný program:

– nejmenším dětem v doprovodu rodičů se nabízí samostatná zábava s hračkami v místnosti vpravo od vchodu, a v téže místnosti biblický program pro nejmladší děti (2-5 let);

– pro větší děti zajišťují dobrovolní učitelé biblický program v Nedělní škole, a to zpravidla ve dvou skupinách: pro mladší děti (5-7leté) v kanceláři vlevo od vchodu, pro starší (8-12leté) v apsidě. V programu mají vedle biblického výkladu – přizpůsobeného dětské vnímavosti – své místo modlitby a písně, případně hry či výtvarná činnost.

Nedělní škola zpravidla začíná během zpěvu písně, před níž k dětem promluví bratr farář, a kdy učitelé procházejí sálem a zvou děti do přilehlých místností.

(6) Nedělní škola a Večeře Páně

Při odcházení některých dětí z Nedělní školy k Večeři Páně se občas mohou vyskytnout rozpaky a nejasnosti. V rozhovorech mezi členy staršovstva, rodiči a učiteli Nedělní školy jsme si ujasnili, že klíčovou roli a odpovědnost při zvládání možných problémů mají rodiče. Rozpaky totiž mohou vyplývat z toho, že mezi dětmi jsou rozdíly, způsobené tím, jak je rodiče vychovávají a jak si odpovídají na všelijaké otázky (zda pokřtít dítě malé či ponechat rozhodnutí na dobu jeho dospělosti; zda má zůstávat v lavici nebo chodit pro požehnání; jak je vést k touze po křtu, k touze po VP). To všechno jsou otázky, na které lze odpovídat rychle, pyšně, sebejistě – my však dáváme přednost způsobu pomalému, pokornému, ohleduplnému. Rozdílní jsme a zůstaneme, na tom není nic špatného. Jde však o to, aby tyto rozdíly v nikom nevyvolávaly pocity odloučení, vyčlenění, méněcennosti či naopak nadřazenosti.

V neděli, kdy se koná Večeře Páně, hlavní biblický program v Nedělní škole končí během zpěvu písně po kázání. Rodiče, kteří budou chtít být se svými dětmi při Večeři Páně společně v kruhu kolem stolu Páně (ať už pro požehnání, nebo pro svátosti), je během písně mohou přivést zpět do sálu. Pro ostatní děti je pak zajištěn další program v přilehlých místnostech.

Prosíme rodiče, aby předešli možným zmatkům a všechno potřebné dětem vysvětlili ještě před bohoslužbami. Věříme, že se tak podaří – při vzájemném respektu a ve vší svobodě i odpovědnosti – vytvořit otevřený prostor, v němž každý bude moci po svém způsobu sdílet s ostatními společnou radost z milosti našeho Pána.

1.12.2009
farář Jaroslav F. Pechar, místokurátor Jan A. Dus