AKTUALITY BRANICKÉHO SBORU ČESKOBRATRSKÉ CÍRKVE EVANGELICKÉ

XIII. ročník,  číslo 9                                                              září 2007
XIIX

Otevřel jsem před tebou dveře a nikdo je nemůže zavřít

STARŠOVSTVO

Zápis ze  schůze staršovstva 17. září  2007

Podstatná část schůze staršovstva byla věnována rozhovoru se zástupci pražského seniorátního výboru – sestrou seniorkou Lýdií Mamulovou a bratrem Danielem Hellerem. Na žádost sestry seniorky nejdříve každý ze členů staršovstva řekl pár slov o sobě. Potom byly představeny jednotlivé okruhy činností branického sboru: 
bohoslužby, v nichž je základní důraz položen na biblickou zvěst; liturgie používaná při bohoslužbách a při   vysluhování Večeře Páně;
vánoční hry, jejichž prostřednictvím do Braníka přišla řada dnes velice činných členů sboru; 
hudba: písně bratra faráře, zpívání ve Stebně pod vedením Rut Nývltové, hudební doprovod k vánočním hrám, rodinným bohoslužbám, svatbám a jiným příležitostem pod  vedením Tomáše Bedrníka;
aktivity zaměřené na jednotlivé věkové skupiny: letní tábory a jejich misijní působení, YMCA Braník;  nedělní škola, dorost, odrost, mládež, skupinka starších věkem; sborová dovolená.
      V druhé části rozhovoru byl dán prostor staršovstvu k dotazům na seniorátní výbor. Ptali jsme se, zda je nutné opakovat každoročně volbu faráře,  pokud ano, zda  by nebylo možno volbu provádět až v březnu v rámci sborového shromáždění. Sestra seniorka slíbila, že se pokusí zjistit, zda by bylo možné v tomto směru změnit dosavadní praxi.  Další dotaz se týkal druhého faráře, resp. vikáře, pro branický sbor. Záleží to na přání sboru a na jeho finančních a bytových možnostech. Je třeba stanovit pracovní náplň, projednat na sborovém shromáždění a pak event. podat žádost na seniorátní výbor. 

      Poté následoval běžný program schůze staršovstva:
1)  Br. kurátor informoval o ukončení nátěru plotu a oken a rekonstrukce ozvučení kostela. Náklady spojené s těmito pracemi byly hrazeny  Městskou částí Prahy 4.
Účastníci bohoslužeb  budou znovu upozorněni, že mohou využívat sluchátek v první lavici vlevo. 
Staršovstvo vyjádřilo poděkování  bratru kurátorovi, který má hlavní zásluhu na tom,  že práce byly dokončeny včas. 
Dík patří i  Z. Kučerové za zajištění opravy sociálního zařízení a těm, kdo iniciativně zakoupili koše na tříděný odpad.
2) Děkujeme též všem, kdo se ujali kázání v době nepřítomnosti br. faráře. Jsou to sestry Jelínková a Nývltová a bratři Žilka, Novotný, Dus a Ježdík.
3)  Staršovstvo zvolilo na dobu čtyř let poslance na konvent: I. Plháka, J. Žilkovou a náhradnice R. Nývltovou a J.  Čiernou.
4) Vzhledem k tomu, že před 28. říjnem jsou podzimní prázdniny a mnozí odjíždějí mimo Prahu, nemůžeme v tomto termínu přijmout skupinu bratří z Dittersdorfu. Nabídneme jim dva náhradní termíny na jaře příštího roku.
5)   Zd. Kučerová přednesla zprávu o hospodaření v červenci a srpnu a o sbírkách a odvodech, které nás čekají do konce roku (účelové sbírky na sociální pomoc, JTD, adventní seniorátní sbírka a sbírka na bohoslovce). 
6)   Žádost hvozdnického sboru o finanční dar bude projednána na příští schůzi staršovstva.
7)   Sbor ČCE Jižní Město oslaví  7. října  první výročí otevření kostela. Současně bude uveden v úřad nový farář Michal Šourek.
R.Č.

NEJVĚTŠÍ  JE  LÁSKA
Svatební pobožnost Pavly Čujanové a Martina Cohena
14.7.2007  v Praze  4- Braníku

Text:  Píseň písní 8, 6-7
„Polož si mě na srdce jako pečeť, jako pečeť na své rámě. Vždyť silná jako smrť je láska, neúprosná jako hrob žárlivost lásky.  Žár její – žár ohně, plamen Hospodinův. Lásku neuhasí ani velké vody  a řeky ji nezaplaví. Kdyby za lásku chtěl někdo dávat všechno jmění svého domu,  sklidil by jen pohrdání“.

Milá Pavlo, milý Martine,
tato slova  která jste spolu s námi slyšeli jako svůj svatební text, vás mají provázet po celý váš život. Byla napsána v dávné době a tradice  je spojuje s králem Šalomounem; však  biblická kniha, z níž jsem je pro vás vybral, se nazývá Píseň Šalomounova, nebo také Píseň písní, prostě nejkrásnější ze všech zpěvů moudrého krále. Dlouho se vedly spory, jestli vůbec patří do Bible. Má totiž jen jedno téma: lásku mezi mužem a ženou. A  slyšíme o ní v košatém bohatství erotickým náznaků, jež sahají patrně až do  dávné  doby starého Egypta. Někteří vykladači se dokonce domnívají, že tu  lze zaslechnout i ozvěnu prastarých kultů plodnosti. Nadto tu  není vůbec  zmíněno jméno Boží, kromě jediné výjimky – a tu slyšíme v našem textu, kdy láska je dávána do souvislosti s plamenem  Hospodinovým.

I kdybychom v Písni Šalomounově  chtěli vidět jen  milostnou poezii, už samo zařazení do biblické sbírky všemu navzdory dává  tušit, že tu jde o něco navíc, o něco velikého a svatého. Láska mezi mužem a ženou zůstává  tajemstvím, jež je hodno toho nejkrásnějšího básnického výrazu. Vždyť  ukazuje k Tomu, který je naším Stvořitelem a který  chce,  aby  člověk byl  šťastný. Manželství, kde tato láska má vyzrát do své nejkrásnější podoby, je  jeho řád...  Do tohoto dobrého Božího řádu dnes vstupujete s darem  vzájemné  lásky,  který   jste dostali.
 Chcete-li   si  však  zachovat radost  obdarovaných, je  třeba být na stráži. My lidé máme v sobě zvláštní schopnost i z největších Božích  darů,  jež jsou  dány k našemu dobrému, udělat  pravý opak. I značkové  víno může zkysnout v ocet a  staří latiníci říkávali: „Optima corruptione pessima“, to nejlepší se pokažením stává tím nejhorším. Sotva  najdete něco smutnějšího než manželství, kde se usadila  lhostejnost, odcizení  či nenávist. Toho je  kolem nás dost. Ovšem ani vy  nemáte předem  zaručeno – dokonce ani svatbou v tomto  chrámu – že  všechno  ve vašem vztahu bude jako slunečný den.  My všichni, kdo vás máme rádi,  vám to ze srdce přejeme, ale život přináší mnoho překvapení, zkoušek a ohrožení.  Je dobře o tom vědět. A je dobře připomínat si  s nadějí slovo Písma,  které můžete  slyšet společně i ve chvílích, kdy se zatáhne modrá obloha  temnými mraky: „ Kdo chodí v temnotách, kde není žádná záře, ten ať doufá v Hospodinovo jméno a opře se o Boha svého“. (Iz 50,10)  Pán Bůh se neodtáhne a necukne, když se o něho opřete, neopustí vás, když budete na něho spoléhat.
Váš svatební text, jímž vrcholí celá Velepíseň začíná  slovy: „Polož si mě  na srdce jako pečeť“. Pro  člověka Šalomounova času,  od něhož nás dělí tři tisíciletí, to bylo velmi srozumitelná výzva.  Pečetní prsten se nosil na  srdci, tam bylo jeho místo. Jako byste měli slyšet,  že  vám má ležet na srdci ten druhý,  že si máte být tak blízko  ve své lásce.  Nikdy se  nemáte stát jeden druhému galejnickou koulí,  která zbavuje svobody svou tíhou, ale šperkem,  pečetním prstenem,  jehož otiskem vyjadřuje se  svobodné a právoplatné rozhodnutí. Láska a svoboda, srdce a prsten patří  k sobě. „Polož si mě na srdce jako pečeť“.
Láska  není  pouhý cit, láska je nesmírná síla.  „Vždyť  silná jako smrt je láska.“ Tak moudrý král  hodnotí moc lásky mezi mužem a ženou. Ale  nedává ji do souvislosti s chladem hřbitova, ale spíše s ohništěm, s žárem plamene,  který  je Hospodinův.  On jej zapálil, je  to jeho plamen a jemu má sloužit. Oheň je  dobrý služebník, ale zlý pán.  Pak škodí a ničí.  Nad tímto plamenem je pánem Hospodin.
Jestliže tuto  pravdu, o níž zpívá Velepíseň, přijmete za svou, pak  vám bude zřejmé, že  vaše láska má sloužit tomu, z něhož pochází.  Její žár má hřát druhé, kteří jsou zkřehlí, unavení a nešťastní.  Má být znamením naděje, že i v dnešní době je možná věrnost, obětavost a snášenlivost, odpuštění a milosrdenství.  Že ten nádherný  zpěv  apoštola Pavla  v jeho listu do Korintu,  který má  Pavla tak ráda, není  iluze, ale  vodítko pro nás.  Žár  lásky  je žár ohně,  plamen Hospodinův. A proto – jen proto- může Šalomoun  ujistit i vás: „Lásku neuhasí ani velké vody a řeky ji nezatopí“. Budete-li svůj vztah   žít u vědomí, že Pán Bůh  je  vlastní původce vaší lásky, za níž  můžete jen děkovat,  pak se o ni nebojte. Její plamen  nezhasne  ani v přívalu všednodennosti.
	Skutečná láska  je dar a ten  ukazuje k Dárci.  Když Bible chce vyjádřit, kdo je Bůh, říká prostě:  Bůh je láska.  Bůh miluje  nás hříšné, nedokonalé, pokřivené a omezené lidičky. Proto poslal  na naši  zem, prosycenou  krví a slzami, svého jediného Syna, aby nás  zachránil z našeho  sobectví, pýchy a zoufalství. Však ta láska, o níž jste slyšeli z listu apoštola Pavla,  že je trpělivá,  laskavá, nehledající svého prospěchu a nepočítající křivdy,  má svůj vzor  v Božím jednání s námi.
Tato láska nikdy nezanikne. Víra je veliký dar, ale  až  nebudeme vidět všechno jen z částky, jen jako v zrcadle, ale plně, tak jako nás zná Bůh, víra nebude třeba.  Stejně tak je veliká naděje, ale když budeme v cíli, v Boží náruči, naděje už bude naplněna a nebudeme ji postrádat.  Láska však je skutečností , jež nemá žádné hranice, byla  už na počátku, je  dnes a zůstává  na věky, protože patří k podstatě Boží.   Vlastně  jen o lásce, jež má tento rozměr, platí:

„Neuhasí ji ani velké vody a  řeky ji nezaplaví.“      Amen.

TÁBOR  PECKA  2007
Šklíblatíkova letní blátivá škola – Pecka 2007

Ze Smíchova na Hlavní nádraží je to chvilka. Trochu mi klesá hlava, ale příjemný vánek zvenku mě pokaždé vrátí do úplné bdělosti. Vlak začíná brzdit a Jožka se rozhlíží po nástupišti, kdeže jsou ti naši studenti. Támhle je máme. Dámy a pánové, račte nastupovat. Šklíblatíkova letní blátivá škola právě začíná.

Ono to ještě chvíli trvá, než se skutečně zahájí výuka. Do těch mokřadů je to ze stanice kus cesty a už cestou studenti navazují přátelské vztahy a obecně konverzují. Nejčastějším diskuzním tématem je pochopitelně rozdělení ubikací. Než dojdeme na místo, je už z nás docela stmelená parta. První pohled na tábořiště nás rozhodně neušetřil rozpaků.
Všechno nasvědčovalo tomu, že se v těchto místech konala v minulých několika týdnech průtrž mračen, která by překvapila i Kambodžu za monzunových dešťů. Není pochyb, že jsme přijeli právě na začátek hezkého počasí.
Nejdřív obvyklá práce – stavba stanů, příprava ohně, kopání latríny (na jednu z hotových latrín padl strom, takže pánové si museli vykopat novou), první pokyny od vedoucích (běžná témata – jak stavět stany, jak NEstavět stany, proč se stany za deště nemají utírat ručníkem...). Nastěhujeme se do svých nových domovů a dobrovolníci vaří večeři. Večer se ještě u slavnostního ohně seznámíme se školním řádem.
Od příštího rána už všechno běží podle programu. Každý den se nám otevírají nové a nové možnosti, jak vydat energii (hry, dopolední programy, osobní volno) nebo přijímat pokrm (snídaně, obědy, večeře, duchovní programy, klub pana Hösela). Toto schéma nám naruší pouze jeden celodenní výlet (spojený s vařením brambor, vajec a uzenin v kotlíku) a jedna závěrečná hra.
Duchovní programy opět zajišťovala dvojice Medvěd Michal & Piraňa Jitka. Tentokrát jsme se dozvídali každý den něco z širokého tématu „CÍRKEV.“
Mnohokrát slibovaný a předpovídaný  lijavec na závěrečnou hru se dostavil se značným zpožděním (až předposlední den) a jak rychle přišel, tak i zmizel. Sluníčko potom v sobotu zapracovalo, takže domů kromě devatenácti dětí a devíti vedoucích dorazilo i patnáct zcela suchých (!) stanů.
Ve stručnosti – vyšlo nám přesně všechno tak, jak jsme snad ani nemohli doufat. Po mnoha letech jsme zase měli vlastní zdroj pitné vody, organizačně náročné části měli jsme mezi sebou naprosto výjimečné vztahy a snad všem se na Pecce líbilo.
Honza Einstein W.

SBOROVÁ  DOVOLENÁ   2007  -  II

Letos došlo i na předvečerní zpěv „lidovek“  a písní k táboráku. 
Na kytarovém doprovodu se shodli příslušníci několika generací 

Poděkování

     Myslím, že nejsem sama mezi účastníky letošní sborové dovolené, komu se v mysli vracejí jednotlivé zážitky. Je to i moje  chyba, že tentokrát nezbyl čas na zhodnocení, případné kritické postřehy a především na poděkování všem, kteří svou ochotou věnovat čas  i finanční prostředky přispěli k obohacení celého pobytu. Rád bych uvedla konkrétní jména, ale nejsem si jista, zda by to dotyčným osobám bylo milé.
     Kromě toho chci vyjádřit poděkování úplně všem účastníkům letošní dovolené za svědectví, které vydali svým chováním a jednáním. Zjištění,  že se mezi námi mimořádně dobře cítily i dvě účastnice z neevangelického prostředí, je víc než potěšující.

SOLI  DEO  GRATIA.
                                                                            Rut Nývltová

„NÁŠ“  AMERICKÝ  SBOR F C B C

      Jedním z typických rysů Američanů je, že hovoří ve zkratkách. Od té doby, kdy jsem si někde přečetl, že mezi základní funkce jazyka patří i střežení tajemství, mi to připadá pochopitelnější. Americká angličtina, alespoň ta, kterou jsme poznali na Středozápadě, je totiž ve srovnání s angličtinou britskou poměrně chudá a průhledná. Pokud ovšem nepřijdou ke slovu zkratky. 

      Tak tedy FCBC: Faith Community Bible Church. Volně přeložit by to šlo jako Sbor společenství víry zakotvený v Písmu. Evangelikálně-fundamentalistické počátky, ke kterým název poukazuje, byly časem všelijak proměňovány. Zpočátku charismatickou zkušeností, tak jak to bylo v osmdesátých a devadesátých létech běžné, ale zejména zápasem o autentičnost výrazu, ať už v osobním vztahu k Hospodinu, či ve formě bohoslužeb. Dnes je to prostě FCBC – kdyby plný název nebyl na jejich sborovém domě napsán, nepřekvapilo by mě, pokud by mnozí její členové už ani význam zkratky neznali.

      Pro naši čtyřčlennou zbytkovou rodinu (z původních šesti) bylo velkou radostí a požehnáním, že jsme se s FCBC potkali. Když jsme do Wisconsinu dorazili, bylo nalezení sboru naší první starostí, hned po zprovoznění internetu. K FCBC nás dovedl Google. Moje zkušenosti s různými církvemi z dřívějších krátkodobých pobytů v USA nebyly příliš povzbudivé, a tak jsem se bál, zda vůbec nalezneme společenství, se kterým bychom se mohli sdílet bez trvale uplatňované sebekontroly. Dostali jsme daleko více, než jsme čekali, a velký kus našeho srdce zůstal za oceánem. 

      To, co nás chytlo od samého počátku, byl styl bohoslužeb.  Živý,  spontánní, proměnlivý co do obsahu a se sympatickým mixem amatérismu a profesionality. Člověk zvyklý křesťanství prožívat pouze se skloněnou hlavou a v racionalizačních smyčkách se jistě bude cítit zaskočený. Lidé vstávají a sedají bez zjevného liturgického řádu, a občas dokonce i při bohoslužbách tančí. Děti se prvé části bohoslužeb účastní velmi spontánně a mají velký prostor. Snad právě proto jsem nikdy neviděl, že by je bylo potřeba nějak umravňovat. Některé jen tak leží na polštářích, jiné v malých kroužcích tančí a jiné mávají prapory. Zvláště mi utkvěl v mysli jeden chlapec, kterého více než mávání bavilo přeskakovat žerď praporu, který třímal. Trvalým nácvikem se dopracoval k pozoruhodným výkonům.

      Bohoslužby trvají necelé dvě hodiny, přičemž prvá polovina jakoby chtěla vytvářet prostor pro Boží přítomnost. Vede ji vždy jedna osoba, která má k dispozici hudebníky a obsluhu datového (tj. počítačového) projektoru. Klávesy, kytary, basy, řidčeji něco žesťového. Někdo se občas spontánně připojí bubínkem, kterých je ve sboru několik k dispozici. Texty písniček se promítají na stěnu, jejich zpěv však nemá charakter úkolu, který je potřeba splnit, než se dojde ke kázání. Lidé do toho opravdu dávají srdce a často se nějaký centrální verš písně opakuje, případně je píseň přerušena krátkou modlitbou, či vyznáním. Najít správný a citlivý poměr je právě úkolem vedoucího. Pro mne byla úžasnou zkušeností ryzost, se kterou tohle vše probíhalo. Nikdy jsem neměl pocit, že by něco bylo vypočítané na efekt. Písně to jsou nejrůznější, od instrumentací klasických textů sahajících k Lutherovi až po písně současné, které člověk může slyšet v rádiu. Většinou jde samozřejmě o rádio křesťanské, ale ne výhradně. Lze mluvit o kontinuitě výrazu mezi církevní a světskou hudbou. To ovšem není dáno jen církví, ale i tím, že světská hudba má daleko větší stylový rozsah než u nás. Jakoby se k nám dostávala jen ta stylová výseč, která je určitému duchovnímu spočinutí nejméně přátelská. 
      Druhá část bohoslužeb má charakter kázání, či vyučování. Ačkoliv jsme se ve sboru setkali s daleko větší mírou reflexe víry a křesťanských postojů než na jakou jsme z domova zvyklí, kazatelé spoléhají na paměť posluchačů přeci jen o něco méně. Kázání je vlastně taková prezentace, kde se hlavní body, včetně mnohých podpůrných textů písma, promítají na centrálně umístěné plátno. Navíc si mnozí dělají písemné poznámky. Kázání, tak jak jsem mohl posoudit, jsou biblicky fundovaná, počítají však s Boží mocí. Jedním z často zmiňovaných cílů sboru je, aby neustrnul na místě. Hovořilo se dost o tom, že v posledních letech se soustředili jednak na to, aby vytvořili styl bohoslužeb, který by byl skutečně oslavou Boha a umožňoval se Mu otevřít, jednak na rozvinutí takové organizace sboru, ve které by nebyla centrální role přisouzena faráři (mluví o modelu sboru without senior pastor). Tento model mě mimořádně zaujal, nikdy jsem se dříve s ničím podobným nesetkal.

      Věc má svoji historii. Před asi šesti lety došlo k jakési roztržce mezi tehdejším farářem a staršovstvem. Přesné podrobnosti neznám, a ani jsem po nich nepídil. Z toho, co spíše bokem při hovoru o jiných tématech zaznělo, jsme si odvodili, že šlo o vynikajícího kazatele, který byl velmi vzdělaný a uměl velice dobře vyložit dobový kontext Písma. Ve sboru však panovala jistá nespokojenost s jeho téměř nulovou pastorační činností. Někteří ze sboru odešli, jiní zůstávali s pocitem, že je to sice smůla, ale že pro jiné dobré vlastnosti je pana faráře nutno unést i s jeho deficitem. Stalo se však, že někteří se neudrželi a požádali ho, aby byl pastoračně aktivnější. On to vzal jako nevděk a ze sboru odešel. Jeho syn Chris kupodivu ve sboru zůstal. To, že staršovstvo se rozhodlo jít jinou cestou než hledáním pastýře, který by více vyhovoval jejich představám, mělo několik předpokladů. Ve sboru je několik absolventů teologických seminářů, kteří se však na kazatelskou dráhu nevydali nebo ji již ukončili. Sbor je tudíž poměrně teologicky sebevědomý. Především je však velmi obětavý. Je tam mnoho lidí, kteří prošli v životě lecčíms tvrdým a lecjakým selháním. FCBC je pro mnohé z nich jasnou konečnou stanicí. Nepůjdou nikam, kde by se teologická omezenost, ať už modernistického nebo fundamentalistického typu, stala překážkou otevřených vřelých vztahů. FCBC je pro ně Tělo Kristovo, pro které jsou připraveni udělat velmi, velmi mnoho. 

      Sbor bez hlavního duchovního však duchovního zaměstnává. Je to Mike, který vyšel z katolické rodiny, stal se aktivistou proti vietnamské válce, kteréžto prostředí z něj učinilo alkoholika. Jako alkoholik-hippie uvěřil a absolvoval jakýsi dost nestandardní teologický seminář, který vzešel z křesťanské větvě hnutí hippies. Když tohle hnutí vyšumělo, tak se rozpomněl na své původní povolání účetního a přijal nabídku pracovat v Guatemale jako správce financí projektu překladu Bible do indiánských jazyků. Finančně to nebylo nic moc, říkal, že zatímco všichni jeho vrstevníci bohatli, on se svou ženou chudl a chudl. Je to skvělý člověk, se kterým jsme si moc rozuměli. Ale není to žádný velký intelektuál ani kazatel. V FCBC má na starosti především správu financí, návštěvy vězňů, práci s bezdomovci a podobně.  Když se jednou večer s námi před naším odjezdem loučil, tak se svěřil, jak se jim pořád s Barb, jeho ženou, po Latinské Americe stýská. Byla nasnadě otázka, co jim tak chybí. Řekli, že prostě tohle – popovídaní bez věčných pohledů na hodinky. Takže jsme tam také k něčemu byli.

      Jednou jsme se ptali Chrise, zda to přece jen není problém, že ve sboru není centrální farářská autorita, ke které by lidé přišli, když je něco tíží. A on řekl, že je to naopak. Že je až sám překvapen, jak velký krok dopředu mnozí lidé učinili poté, co sbor změnil model svého fungování. Říkal, že lidé se často dříve na jeho otce věšeli jako pijavice a čekali od něj vyřešení svých problémů. A smál se, že na Mika si nepřijdou. Že Mike se nejdříve zeptá „A co Ty děláš, aby se ten problém vyřešil?“.

      Nutno poznamenat, že Amerika moc nezná takové to evropské čoro-moro, kdy mnozí učitelé a faráři kolem sebe vytváří jakousi auru nedotknutelnosti. Je to povolání jako každé jiné. Na jedné ze dvou skupinek, kam jsme chodili, byl svěží, chytrý sportovní padesátník, který býval po jistou dobu, asi dost dávno, také kazatelem FCBC. Pak byl v různých neziskovkách a toužil dělat práci podobného typu i nadále. Nějak to ale nevyšlo. Nevím proč, můj názor na něj byl jednoznačně pozitivní. V současnosti se živí tím, že poskytuje technickou podporu uživatelům jednoho velkého provozovatele mobilních sítí. Prostě jeden z těch mnoha lidí na lince, kterou voláte, když už si opravdu s vaším telefonem nevíte rady. Měl jsem ho moc rád a strašně jsem si vážil toho, že nezatrpkl a v FCBC zůstal. 

      Během naší přítomnosti byl nový model fungování sboru dotažen. Mike totiž požádal, aby byl uvolněn z funkce předsedajícího staršovstva. Říkal, že to cítil jako břemeno, a že nevidí svoji roli v tom, aby sbor vedl. Osobnost nového vedoucího pro nás byla trochu překvapením. Matt je povoláním fyzioterapeut, dnes vlastně vedoucí skupiny fyzioterapeutů. Je dost vážný a zamlklý, téměř nikdy nekáže, občas však vede chvály. Je z něj cítit velká opravdovost. Je to taková skála. Mechanismus výběru mi není zcela jasný. Ve sboru žádné volby neprobíhají, staršovstvo je autonomní, občas někoho přibere, občas někoho uvolní. Jejich rozhodnutí jsou založena na důvěře, že Hospodin jim dá rozpoznání. Kázání jsou v rukou asi šesti lidí, u kterých staršovstvo rozpoznalo dar učitelství. Jsou mezi nimi lidé teologicky vzdělaní i ženy v domácnosti. Kázání jsou nejrůznější, některá skoro až intelektuálská, jiná zcela založená na osobních prožitcích, vítězstvích a prohrách. Nelze nevypozorovat, že společným jmenovatelem je přesvědčení, že Hospodin jedná. Někdy je kázání o tom, co musíme udělat, aby Hospodin jednat mohl. Jindy je svědectvím o tomtéž.  Na konci bohoslužeb pak často bývají výzvy k přijetí uzdravení – ať už ve věcech osobnostního zranění, nebo ve věcech tělesného zdraví. Písničky doznívají, lidé se začínají mezi sebou bavit, a mezitím jsou dvě, tři, čtyři malé skupinky, kde se starší modlí za každého, kdo se přihlásí. Pamatuji si, že jedno z kázání bylo založeno na ilustrování teze, že Satan k nám přichází jednak přes naši vnitřní zraněnost (brokeness), jednak přes naše žádosti. Hodně je cítit vliv knížek od Leanne Payne, s jejím důrazem na překonání hlubinných traumat mocí Pána Ježíše. Ne že by se během bohoslužeb někdo pouštěl do psychologizujících rozborů. Spíše jde o  důraz na integritu osobnosti a o modlitby a požehnání k tomu, abychom byli celiství (be whole). Z dalších současných autorů u nás překládaných jsme se setkali se znalostí a vlivem Eldridge a Frangipana. 

      Sbírky se nekonají. U vchodu je štěrbina, kam lze házet peníze a šeky. Každý týden vítací skupinka rozdává program bohoslužeb, kde je uveden současný stav financí sboru, včetně toho, kolik jsou týdenní náklady a kolik se vybralo minulý týden. Většinou jsou v mírném deficitu, ale pak to spraví nějaký velký dar. Podpůrná činnost je orientovaná do Keni a Tanzánie. Jsou ve spojení s nějakou organizací, která nepodporuje projekty na zelené louce, ale vyhledává Afričany, kteří sami něco začali dělat. Takovým pak dává určitou podporu, aby totéž mohli činit ve větším měřítku. Několik lidí je ve spojení s InterVarsity, velkou americkou organizací, která získává k misiím studenty. Někteří členové sboru tam jsou zaměstnáni. Jeden z nich, Scott Bessenecker, hledá studenty pro práci v odpadkových ghettech, tedy lidi, kteří by se dobrovolně rozhodli žít a sloužit těm, kteří žijí na obrovských skládkách měst jako je Káhira, Mexico City, Rio de Janeiro nebo Kuala Lumpur. Napsal o tom knížku a je po předcích částečně českého původu. Členství ve sboru se formálně nezjišťuje. Víceméně se za členy sboru považuji ti, kdo chodí na nějakou domácí skupinku. Skupinek je asi osm, jsou mezigenerační a mají dost různorodý charakter. Mně se velmi líbilo, že každá skupinka má skoro by se až dalo říci svoji teologii, ale byl jsem upozorněn, že to přináší jisté problémy, a že lepší komunikace mezi skupinkami a staršovstvem je považována za jeden z úkolů, který před sborem stojí.

      S mojí ženou Martou jsme původně chtěli chodit na různé skupinky, ze zcela praktických důvodů týkajících se různé znalosti angličtiny. Často to ale nakonec dopadlo tak, že jsme šli oba na obě. Na jedné se program stanovoval vždy jen o jednu či dvě schůzky dopředu – většinou to bylo inspirované nějakým textem, ať už přímo biblickým nebo výkladovým. Bylo to takové milé a pohodové, a občas se člověkovi  otevřely nové věci a perspektivy. Ta druhá skupinka se scházela řidčeji, protože v ní bylo několik rodin s malými dětmi. Byla hodně pestrá, od špičkového očního chirurga až po prodavače v občerstvení. Byly tam i dvě černošské rodiny, a to bylo pro nás strašně dobře – konečně jsme trochu porozuměli, o co v té rasové otázce jde. Program byl pevně daný – prvá část reflexe společně čtené knihy, leckdy s dosti intelektuální diskusí – druhá část oddělené sdílení mužů a žen, kde se často s až brutální otevřeností mluvilo o vlastních selháních, úzkostech a nadějích. Tahle společná vůle se otevřít až do morku kosti před Hospodinem i jeden před druhým nám bude moc chybět. V Madisonu jsme strávili pouhých devět měsíců. Vnitřně to ale cítíme jakoby to bylo půl života.
                                                                                                                   Aleš Drápal 

Autor je matematik. Jeho pobyt na University of Wisconsin-Madison byl umožněn Fulbrightovou nadací.

TURISTÉ
Lenka navrhla krásný výlet v neděli  30. 9.2007

Po bohoslužbách pojedeme do Radotína (busem nebo vlakem). Odtud  kousek na červenou značku a po ní do Černošic k vlaku či na osvěžení, což je asi 5-6 km. Dál bychom mohli pokračovat po značce na Vonoklasy a do Dobřichovic na vlak, celkem asi 12-13 km.  Je to většinou lesem, snad by se daly najít i houby. Z Černošic i Dobřichovic každou chvíli něco jede na Smíchov. 
Doufám, že bude hezké babí léto a že to tentokrát zvládnem i bez Lenky a neztratíme se. 
Lída Holá