AKTUALITY BRANICKÉHO SBORU ČESKOBRATRSKÉ CÍRKVE EVANGELICKÉ 

XIV. ročník,  číslo 12                                                   prosinec  2008

1 J 4,16b ... BŮH JE LÁSKA ...

- Tohle je nejkrásnější místo Bible. Na lásce stojí vesmír, příroda a všechny lidské vztahy.
- Ale pozor: Co je vlastně láska? Co znamená milovat? Ony jsou totiž různé lásky.
- Třeba láska k penězům. Vzpomeňte si, kdy jste dostali hodně peněz, třeba pětitisícovku, a byla celá vaše: neměli jste chuť se s ní pomazlit? Viděl jsem v televizi, jak tenista dostal šek na milión: On mu dal pusu. Tak taková láska Bůh není - ani náhodou. Nemůžete sloužit Bohu i mamonu!
- Nebo lovec má v hledáčku laň: Ta se mu hrozně líbí, tu má moc a moc rád - ovšem láskou lovce. A muž vidí ženu - no tu tak dostat, to by bylo! Jeho nezajímá, jaká ona je, jak by chtěla žít, co ji těší nebo trápí, myslí jen na to, a na to, jak by všichni koukali. Tohle mají krásné ženy těžké, čím krásnější, tím těžší: jak poznáš, jestli tě opravdu miluje, nebo tě chce jen ulovit? Tak takováhle láska Bůh taky není. 
- Tak jaká láska je Bůh? Když se někdo raduje z toho, že ty máš radost, a trápí se tvým neštěstím, to je pravá láska. Když někdo prodá úplně všechno, co má, aby tě vykoupil z únosu (nebo z otroctví - dnes v Súdánu). Když ti někdo daruje ledvinu, abys mohl žít, to je láska. Když ti přenechá poslední místo v záchranném člunu na Titaniku, tak takhle vypadá láska.
- Kde je taková láska, tam je Bůh. Tak to myslí Bible, když říká: Bůh je láska! Boží láska má jméno, a to jméno všichni známe. To jméno je - Ježíš.

Pavel Říčan

STARŠOVSTVO

1)	Schválena pokladní zpráva za listopad. 
2)	Byl vydán nový zpěvník písní Luďka Rejchrta  pro děti Buď tobě sláva  - koupíme 100 výtisků pro potřeby sboru.
3)	Sestry Kučerová a Nývltová navštívily středisko Sola Fide v Janských Lázních  a zajistily celý objekt pro naši sborovou dovolenou v srpnu 2009.
4)      Bratr Mazný zaslal informaci  o připravovaném pořadu Hovory gamma. Staršovstvo souhlasí s návrhem na uspořádání šesti večerů  i s navrženým programem. 
5)	Schválen vánoční dopis připravený bratrem farářem – jeho vytištění a rozeslání zajistí br. Kučera a Bruncko.
           Dárky pro 41 dětí, které hrají ve vánoční hře, zajistí M. Drápalová.
6)	Uvažujeme o možnosti zřízení místa pastoračního pracovníka pro náš sbor. 
7)	Rozprava o kandidátech do staršovstva , které bude voleno v březnu 2009. 

VOLBA  FARÁŘE 

      23. listopadu se konalo sborové shromáždění, které mělo za úkol zvolit nového faráře branického sboru. Shromáždění se zúčastnil  mimořádně vysoký počet  členů sboru s volebním právem – 120, vlastní volby  pak 106 voličů. 
      V rozpravě upozornila sestra Nývltová na pravdivost  přísloví, které se nevyhne ani  našemu sboru: „není člověk ten, aby se zalíbil lidem všem“. Zdůraznila, že mezi farářem a sborem musí  fungovat zpětná vazba, t.zn., že farář samozřejmě působí na ty, kteří jsou mu svěřeni, ale i  sbor jako celek do jisté míry formuje svého faráře (tj. laskavě formuje, NE hněte). Ani jedna ani druhá strana by neměla očekávat dokonalost samu; vždycky bude na obou stranách s Boží pomocí co vylepšovat, ale NIKDY u toho nesmí chybět láska a snaha o vzájemné pochopení.

Tajným hlasováním zvoleni:
stávající farář bratr   Luděk REJCHRT         na období 1.1.2009 až 31.8.2009
a bratr farář              Jaroslav PECHAR        na období  1.9.2009 až 31.8.2019.

Blahopřejeme. Pokud naše faráře bude podporovat více než 90 členů sboru, kteří každému z nich dali svůj hlas, je předpoklad, že náš sbor bude i nadále dobrým společenstvím pro všechny.
RČ

ADVENT

      Doba přípravy na Vánoce se nazývá „ADVENT“. Toto označení pochází z latinského slova „adventus“, což znamená příchod. Myslí se zde na příchod Vykupitele, Ježíše Krista. Každoročním prožíváním adventu a slavením adventní liturgie církev zpřítomňuje očekávání starozákonních proroků, kteří připravovali lidstvo na příchod Mesiáše.  Tím se věřící vžívají do atmosféry této dlouhé přípravy na první příchod Vykupitele, oživují zároveň touhu po jeho druhém příchodu na konci časů, ale rovněž do svého vlastního života.
      První začátky slavení adventu se objevují v jižní Galii a ve Španělsku koncem 4. století. od 12. do 13. století se stal advent začátkem nového liturgického roku, který do té doby začínal Vánocemi.

Datum první adventní

      Datum první adventní neděle je pohyblivé. Je to proto, že poslední adventní neděle – čtvrtá – připadá vždy na neděli před 25. prosincem (který je hlavním vánočním svátkem). A protože 25. prosinec je každý rok v jiném dni v týdnu, tak i 1. adventní neděle má každý rok jiné datum. Advent vždy trvá do půlnoci dne 24.12. („Štědrý večer“ je vigilie – předvečer hlavního vánočního svátku). Někdy se proto stává, že poslední adventní neděle může připadnout i na Štědrý den. V takovém roce trvá advent vlastně jen tři týdny, i když má čtyři adventní neděle.

Adventní věnec      

      Věnec je od nepaměti symbolem vítězství a královské důstojnosti. I bible mluví o věnci jako o projevu úcty, radosti a vítězství.  Adventní věnec je holdem tomu, kdo je očekáván a kdo zároveň již přichází jako vítěz, jako Král a osvoboditel: Ježíš Kristus. Rozlévající se světlo z hořících svící vyjadřuje přicházejícího Krista, který rozptyluje temnotu a strach, neboť  on je „Světlo světa“ (Jan 8,12). Každému, kdo věrně a s láskou vyhlíží příchod Páně, bude předán věnec spravedlnosti, vítězný věnec života. Neboj se. Buď věrný a dám ti vítězný věnec života. (srv. Zj 2,10).

Význam adventu – advent v nás

      Adventní doba naštěstí není pouze časem horečných nákupů. Má především svůj duchovní obsah. A tím je nejen příprava na Vánoce! Vyzývá nás k setkávání se s Kristem v našem každodenním životě a připravuje nás na jeho slavný druhý příchod.
      Prožít plodně adventní dobu znamená nově se setkávat s Bohem, který nabízí naplněný život a cestu dál. Přijmout výzvu adventu znamená vycházet mu v ústrety, obracet se k němu, pozvedat k němu své oči, smířit se s ním a s těmi, kdo jsou kolem nás a odhazovat všemožnou zbytečnou přítěž, která nám znemožňuje jít po jeho cestách....
                                             tento  článek  z  internetu  byl  převzat
 ze sborového časopisu  ČCE v Krnově

Dnes se vám narodil
Spasitel,
Kristus Pán,
v městě Davidově...
(Luk,2,11)

komu?

nám, nám
narodil se

Advent v Braníku

      První prosincovou neděli slyšely děti o tom, že přicházejícímu králi je třeba připravit cestu. Bratr  farář Rejchrt  k textu složil novou adventní písničku a naučil ji nejen děti. (a z publika se ozval nadšený hlas,  že si připadá jako v době, kdy  se  branické děti  téměř každou neděli učily nějakou novou, čerstvě narozenou píseň, která  byla později zařazena do zpěvníku pro děti). 

BRANICKÝ  KOMORNÍ  SOUBOR

Zpívali jsme a hráli ve Stebně a v Braníku.

Nejen čas vánoční, ale i čas adventní vnímám jako mimořádnou příležitost, abychom se vzájemně obohacovali - nejen hmotnými dary a dárky, ale především také tím, že někomu věnujeme svůj čas. I proto chci tentokrát jmenovitě představit ty, kteří letos svou službou zpěvem a hrou na nástroje přinesli radost do Stebna, obce na Karlovarsku, a pak i těm, kteří přišli na adventní večer hudby a slova do Braníka: 

Dagmar Mazancová, Jana Stehlíková, Anička Tlustošová (soprány), Lída Bedrníková, Vlasta Beranová, Markéta Pospíšilová, Adéla Pospíšilová, Jana Stralczynská (alty), Tomáš Bedrník, Petr Bedrník, Jaroslav Kučera, Pavel Kukačka, Michal Mazný (tenoři), Miloš Pechar, Leoš Pospíšil, Karel Stralczynský (basy).

Za neblahé éry zdevastovaný kostelík ve Stebně má vždy mimořádnou atmosféru.
Výborná akustika násobí kvalitu zpěvu a rok od roku rostoucí počet posluchačů možná ani nevnímá zimu, která se tam za několik století usadila.
Letos jsme zpívali a hráli pro stovku návštěvníků, od těch nejmenších až po seniory, z nichž jeden mi s radostí v tváří řekl, že si s námi s chutí zazpíval naši znělku  Aby nás Pán Bůh miloval...

To, že počet přítomných roste, mimo jiné svědčí i o tom,  že je přijímáno i slovo bratra faráře, které je vždy srozumitelné a přitom má potřebnou duchovní hloubku.

Přáli bychom si, aby se nechalo pozvat více posluchačů i do našeho kostelíka. Věříme, že ti, co přišli, neodcházeli s prázdnou.

Rut Nývltová
foto J. Toman

HOVORY GAMMA

      Skupina bratrů a sester z našeho sboru už téměř dva roky připravuje další cyklus rozhovorů o zásadních otázkách křesťanství a víry – Hovory Gamma.  Ten, kdo se zúčastnil Alfa kurzů, které kdysi v našem  sboru probíhaly,  má jakousi představu o tom, jak taková setkání vypadají. Bude to šest večerů  v období mezi  20. (nebo 27.) únorem a 4. dubnem. Bližší informace se dozvíte v lednu. Ale již nyní můžete přemýšlet, koho ze svých přátel nebo spolupracovníků na tyto večery pozvete. O tom, že osnova jednotlivých večerů je velice pečlivě připravena, se můžete přesvědčit z úvodu  textu, který vypracoval Aleš Drápal: 
Úvod cyklu večerů „Hovory Gamma“
Od křesťanů se tak trochu očekává, že budou poukazovat na zkaženost své doby. Mnozí jsme nešťastní z toho, co vidíme okolo sebe, cítíme se bezmocní, a tak rádi slyšíme, když někdo ten marasmus pojmenuje, odsoudí, a volá k odpovědnosti ty, kteří zaujímají v naší společnosti „místa nahoře“. Pokud ale máme možnost s těmi „nahoře“ mluvit, zjistíme, že oni si připadají často podobně bezmocní jako ti „dole“. Jistě, existuje nemálo jedinců, co páchají vyloženě zlé věci. Přesto ale mnozí sdílíme pocit, že na vině je především jakási celková společenská atmosféra, která vede i ty, kteří chtějí být slušní, ke kompromisům, které napomáhají šíření lži, korupce, neupřímnosti, podvodů a pokrytectví.
Může nám i v takové situaci být křesťanství pomocí? Během těchto rozhovorů se nepřímo dostaneme k odpovědi. Odpověď na společenské problémy totiž z křesťanského hlediska může být úspěšná jenom pokud jí předchází odpověď na otázky osobní. O těch podstatných věcech často vůbec nemluvíme. Víme to dobře, že naše rozhovory o otázkách společenských, politických a pracovních, ale i rozhovory o známých, o tom, co kdo dělá, s kým kdo chodí, kdo kde byl, často jen slouží udržování kontaktu, ale nevedou nás na rovinu, na které nám v hloubi srdce opravdu záleží. Můžeme dobře vycházet s lidmi v práci, ve škole, ve sboru, a přitom se cítit hluboce osamělí. Křesťanství se zdá mít po ruce na všechny otázky přikázání lásky. Rozumíme mu ale? Jistě, kdo by nechtěl být milován. Ale není kolem nás spousta příkladů, kde dobrá vůle a láska končí využíváním, zneužíváním a odcizením? Není někde základní chyba? Proč tomu tak je, že ve většinové společnosti je tak rozšířen názor, že většina křesťanů jsou pokrytci? Je třeba vzít vážně to veliké množství lidí, kteří si opravdu myslí, že křesťané o lásce, pravdě a spravedlnosti mluví, ale ve skutečném životě jednají stejně sobecky jako ostatní. Jistě, takoví lidé obvykle připouští, že jsou výjimky typu Matky Terezy. Do stejné kategorie patří třeba také jeptišky, které se starají o tělesně a mentálně retardované děti. V běžném mínění to jsou však výjimky, které jakoby přišly z jiného světa. Podobají se spíše středověkým světcům, které obdivujeme, aniž bychom však připouštěli, že mohou být nějak důležití pro náš normální lidský život. 
Normální lidský život by však měl být tím, o co v našich setkáváních půjde. Už to, že tady jsme společně, vyjadřuje, že nechceme rezignovat na pochopení důsledků Ježíšova učení a života pro naši každodennost. Budeme přemýšlet o tom, co z Ježíšova učení funguje, a proč, a co se zdá, že nefunguje, a proč. Budeme se snažit najít poměr mezi tím, co lze uchopit rozumem každodenní zkušenosti, a co jej přesahuje.
Klíčovými pojmy bude oběť, přijetí a následování. Smysl oběti je stručně vyjádřen ve slovech „Kdo chce zachovat svůj život, tak to ztratí“ (Luk. 9.24). Celý Ježíšův život je vyprávěním o skryté moci oběti. 
O přijetí vypráví příběh o marnotratném synu (Luk. 15.17-31). Víme, že Ježíš přijímal lidi z okraje společnosti. Neodmítal společnost celníků, což vlastně byli kolaboranti s římskou okupační mocí, a hovořil i s prostitutkami. Většinou si ani nepřipouštíme hloubku toho, že jsme přijímáni Božím Synem. A slova o tom, že i my jsme přijímáni za boží děti, nás většinou míjejí. A přeci právě o tom jsou evangelia. 
Následování se pak s oběma koncepty proplétá. Ano, k následování patří ochota k oběti: „Chce-li kdo přijíti za mnou, zapři sám sebe, a beř svůj kříž na každý den, a následuj mne“. Abychom toho však byli schopni s radostí a v síle, tak musíme hluboce prožít, že jsme byli Ježíšem přijati. A on nás zve, abychom k němu přišli. „Žízní-li kdo, přijď ke mně a napoj se.“
Oběť, přijetí a následování. Na tom není nic nepřístupného běžnému lidskému chápání. Jsou to koneckonců i fáze počátků našeho života. Začíná to porodem, který v jistém smyslu je obětí. Tato oběť vlastně zakládá ten zvláštní vztah k matce, jenž s námi jde celý život. Porod sám však nestačí – dítě, které není přijato, nikdy citově nedospěje a většinou se stane pro společnost zátěží. Dobrá výchova vyžaduje spoustu obětí, často hmotných, ale zejména obětí času. A dospívání bývá především následováním. Ne nutně nějakého bezchybného vzoru, či dokonce ideálu, ale docela obyčejným kráčením ve stopách těch, co šli před námi, ať už to jsou kamarádi, učitelé, trenéři nebo rodiče.
Následovat znamená vydat se na nějakou cestu. Novomanželé často oznamují, že se k jistému datu vydali na společnou cestu životem. Je mnoho těch, kteří se rozhodli vydat na cestu za Ježíšem. A mnozí z nich to rozhodnutí mohou i přesně datovat. A přesto, jsme-li k sobě poctiví, tak někdy až s hrůzou zjišťujeme, jak málo jsme po té cestě ušli. Má-li svědectví nás, lidí z církve, být věrohodné, musíme umět mluvit nejen o svém setkání s Ježíšem, ale také o svých slabostech, o tom, jak se následování Krista vlastně často i vyhýbáme. Tohle vyhýbání pak má za důsledek, že ani uvnitř církve nemáme dosti chuti se bavit o tom, co to následování Krista vlastně znamená. Rozumějme těmto setkáváním i jako příležitosti k vzájemnému povzbuzení, abychom Ježíšově cestě lépe rozuměli.
Nejobtížnější bývá se na cestu vrátit, když víme, že jsme z ní sešli. Pýcha nás nutí tvrdit, že je vše v pořádku. Jindy nás zase tlačí k heroickému postoji „Co jsem si nadrobil, to si také sním“. Předpokladem návratu na cestu je nejprve uznání, že jsem skutečně z ní sešel. A potom ochota hledat návrat. Pracovat na něm. Něco změnit. Prvý krok znamená nazvat věci pravým jménem. Nepřikrašlovat je. Neomlouvat je. V bibli se tomu říká pokání. Ne nadarmo je počátek Ježíšovy veřejné činnosti v Markově evangeliu předznamenán veršem „Čiňte pokání a věřte evangeliu“ (Marek, 1.15). 
Připustit, že oběť, přijetí a následování nemusí být nutně nějaké úzce náboženské projevy, nám asi nebude činit potíže. Problémy  v tomto směru asi nebudou ani s pokáním, zvláště, když ho opíšeme – jak to ostatně mnohé moderní překlady bible dělají – jako změnu smýšlení. Jak je to ale s vírou? Všimněte si, jakým způsobem mnozí mluví o „věřících“. „Nejsem věřící“ nás leckdo spěchá ujistit, když chce uvést na pravou mírou nějakou náhodnou pozitivní zmínku o křesťanství. Připadá mi to, jakoby věřící byl někdo, kdo trpí jakousi záhadnou nemocí, která mluvčího naštěstí nepostihla, ale o které ví, že vyžaduje zvláštní ohleduplné zacházení. 
V čem má moderní svět problém s vírou? Kupodivu to není ve víře samotné. Se slovy, že někoho uzdravila jeho víra, nebývá problém. Dokonce asi mnozí tuší, jaký to má smysl, když se řekne, že se někomu něco stalo podle jeho víry. Intuitivně totiž velmi dobře víme, že naše budoucnost je spjata s našimi očekáváními. Víra je vždy nějakým spolehnutím se na takovou interpretaci sebe sama i svého širšího a bližšího okolí, která se nedá odvodit pouze z fakt, jež máme k dispozici. Ve víře vždy nějak saháme po čemsi neviditelném, co je založeno v budoucnosti. Věřím v budoucnost své firmy, svých dětí, svého vztahu. Právě co se týče těch nejintimnějších osobních vztahů, tak je zásadně důležité, zda uvěřím, že mě ten nebo onen přijal. Tomu, komu uvěřím, dám svou důvěru. Otevřu se, stanu se vůči němu zranitelným. To je samozřejmě risk, kteří mnozí učiní slepě, bez uvážení. Ne nadarmo se hovořívá o slepé víře. Ale my ten risk podnikáme v naději, že naše víra najde naplnění. Zápas o víru je vlastně zápasem o budoucnost. Řekneme-li o někom, že ztratil víru v budoucnost, znamená to nejen, že už neočekává nic podstatně nového, nic, co by přemohlo tu šedivou lopotu každodennosti, ale také, že už ztratil ochotu riskovat neúspěch, nepřijetí, nezájem. I toto jsou pozorování svou povahou víceméně nenáboženská. Co tedy činí takzvané věřící v moderním světě podezřelé?
Jsou to asi dvě věci. Jednou z nich je pocit, že věřící člověk si jakoby zjednodušuje život tím, že o některých věcech  nepřemýšlí, ale spolehne se na řešení nějaké vyšší autority. To za určitých okolností může být výtka i oprávněná, a je třeba ji vzít především jako výzvu, abychom uměli ze své víry vydat počet. Abychom chápali, jak je zasazena do našeho každodenního života, abychom rozuměli, že není něčím umělým, ale že na ni poukazuje všechno to, co v životě přirozeně prožíváme jako cenné, všechno to, čeho si opravdu vážíme, v co doufáme a co nás činí opravdovými. 
Tím druhým problémem je způsob, jak světu okolo sebe rozumíme. Náš svět je přetvořován lidskou aktivitou dnes daleko více než v minulosti. Je to projev moci lidského poznání, moci, která má svůj základ v moderní vědě. Všude, kde je nějaká moc, tak se vytváří tlak, ať už přímý nebo nepřímý, aby to ostatní bylo s tou danou mocí v nějakém vztahu odvozenosti nebo podřízenosti. Ve vztahu k moderní vědě je to představa, že vše lze redukovat na měřitelné a opakovatelné postupy. Je dobré si uvědomit, že se zde nehraje jenom o víru. To, čemu se říká vědecký světový názor, má sklon přeznačit vše, co prožíváme. Láska pak není o vztahu, ale o geneticky řízených chemických procesech souvisejících s reprodukcí. Obětavost se stává jednou z vývojově podmíněných strategií přežití. V takovém světě pro Hospodina skutečně není místo. Takový svět může někoho oslnit tím, jak mění zavedená schémata myšlení, ale žít se v něm nedá. Nejde o to stanovovat nějaké hranice poznání, vymýšlet nějaké umělé zákazy. Jde o to vyrovnat se se skutečností, že jsme postaveni do stvořeného světa. Neseme za něj zodpovědnost a opravdu účinná zodpovědnost se zdá být možná jenom v určité pokoře před skutečností stvoření. Do té patří i jistá elementární důvěra, že naše přirozené rozpoznání dobrého a zlého, které je samozřejmě nesené i naší tisíciletou kulturní zkušeností, má hlubší základ, jenž není radno svévolně přeznačkovávat ve jménu nějaké odborné teorie, byť vypadá sebesvůdněji. Naše moderní dějiny ostatně potvrzují, jak vysoká cena se za takové scestné kroky platí.
Aleš Drápal
 
My nejsme mudrci
Eva Borecká

Mudrci přišli od východu
a kde je ten král se ptali
za sebou měli dalekou pouť
před sebou nejistý cíl

Mudrci přišli od východu
a kde je ten král se ptali
vzácné dary nesou neznámému
zářivá hvězda je vede

My nejsme mudrci. Nehledáme
a nechceme hledat svůj cíl
námaha daleké cesty nás neláká
a vzácný dar nedáme neznámému

My nejsme mudrci. Nezájemje
naše trvalá vlastnost.
Že narodil se někde král?
Dej pokoj s pohádkami!

My nejsme mudrci

KONCERT  

Zveme na koncert komorního sboru Frankfurt-Praha
v neděli 28. prosince v 19:00 hod.
v kostele Českobratrské církve evangelické, Korunní ulice 60, Praha - Vinohrady
Program: J.S. Bach, S. Rachmaninov, I. Stravinskij  -    Vstupné: 150,- / 100,- Kč
                                              (Zve Dagmar Mazancová, která v souboru zpívá)
AFORISMY  -  Pavel Kosorin

Svět povstal z ničeho, ale ne pro nic za nic.
Kdykoliv ateisté chtějí vypadat vzdělaně, citují Bibli.
Lidé o nás vědí všechno, Bůh jen to, co je pravda.
Mluví o věčném životě a pořád se dívají na hodinky.
Jestli je na lidech něco věčného, je to jejich pachtění za tím, co je pomíjivé.
Křesťanství je dědicem židovství, tedy i farizejství.
Vnitřní klid venku nehledejte.
Kostel je dobré útočiště, ale špatná skrýš.
Bůh ručí za to,co říká – ne za to, jak my tomu rozumíme.
Ďábel je mistr ve stavění zdí, ale žádnou by nedokončil, kdyby mezi námi neměl  tolik ochotných přidavačů.
Předbíhat Boha, znamená zvolit ďábelské tempo.

TURISTÉ

Pozvánka na prosincový výlet:   v sobotu  27.12.2008.
Sraz v 9,30 na Masarykově nádraží u pokladen.Trasa: Lysá nad Labem – Přerov (6 km). Návštěva skanzenu -  lidové vánoční zvyky.
Prosím ty, kdo se chtějí výletu zúčastnit, aby mi do  23.12. dali zprávu na mobil 607909002 -  Lenka

POD  STROMEČKEM

·	Stromeček míváme vysoký, někdy je dokonce ještě o kus vyšší
·	Kapra mám moc rád, musí být ve vaně – a tím je vyřazena z koupání.
·	Budu zase celý rok hodný. Nebo budu zlobit jen tak na deset dárků.
·	Na Štědrý den se oblékneme svátečně, abychom byli u krabic s dárky jako ze škatulky.
 (z  časopisu Nezbeda)

Tady je něco nikoliv pro mlsné jazýčky, ale pro šikovné ručičky.
Toto cukroví vám klidně vydrží až do příštích vánoc – je háčkované